Ухвала

06 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 554/10612/19

провадження № 61-3974св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - Державне комунальне житлово-експлуатаційне підприємство «Будівельник»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Ваш комфорт»,

треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної в м. Полтаві ради, Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державного комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Будівельник» на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 жовтня 2020 року у складі судді

Материнко М. О. та постанову Полтавського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Панченка О. О., Пікуля В. П., Одринської Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2019 року Державне комунальне житлово-експлуатаційне підприємство «Будівельник» (далі - ДК ЖЕП «Будівельник») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Ваш комфорт» (далі - ТОВ «УК «Ваш комфорт»), треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної в м. Полтаві ради, Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради, про визнання ордеру недійсним та виселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в межах процедури ліквідації ДК ЖЕП «Будівельник», розпочатої на підставі постанови Господарського суду Полтавської області від 08 грудня 2011 року, ліквідатором-арбітражним керуючим Рибаченком М. П. встановлено наявність на балансі й у повному господарському віданні нерухомого майна, а саме будинку за адресою:

АДРЕСА_1 , який має статус гуртожитку.

01 січня 2015 року між ДК ЖЕП «Будівельник та ТОВ «УК «Ваш комфорт» укладено договір про надання послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд та передано товариству на обслуговування житлові будинки та гуртожитки в кількості 47 одиниць, які перебували на балансі ДК ЖЕП «Будівельник».

Під час проведення інвентаризації встановлено, що в квартирі АДРЕСА_2 зареєстрований та проживає ОСОБА_1 разом зі своїми двома неповнолітніми дітьми на підставі ордеру № 2 від

17 травня 2016 року, виданого ТОВ «УК «Ваш Комфорт».

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 29 вересня 2016 року вказаний договір від 01 січня 2015 року визнано недійсним.

У зв`язку із визнанням вказаного договору недійсним ордер, виданий

ОСОБА_1 на вселення в зазначену квартиру ТОВ «УК «Ваш комфорт», є також недійсним. ОСОБА_1 ніколи у трудових відносинах з ДК ЖЕП «Будівельник» не перебував; договору найму вказаного житла з ним не укладалось; на квартирному обліку й у контрольних списках громадян, які потребують поліпшення житлових умов, не перебував; рішення про надання зазначеної квартири у його користування ДК ЖЕП «Будівельник» не приймав та він не звертався до ДК ЖЕП «Будівельник» із відповідною вимогою.

Позивач просив поновити строк звернення до суду з позовом, визнати недійсним вказаний ордер від 17 травня 2016 року та виселити ОСОБА_1 та двох його неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_3 з даної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 26 жовтня 2020 року у задоволенні позову ДК ЖЕП «Будівельник» відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що вселення ОСОБА_1 разом зі своїми дітьми у житлове приміщення відбулося законним шляхом на підставі ордеру, а сама видача вказаного ордеру не була пов`язана з його неправомірними діями. Правові підстави для виселення ОСОБА_1 разом з дітьми без надання їм іншого жилого приміщення або приміщення, яке вони раніше займали, відсутні.

Крім того, суд першої інстанції зазначив в якості додаткової підстави для відмови у задоволенні позову сплив позовної давності.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року рішення суду першої інстанції змінено з урахуванням мотивів, викладених у мотивувальній частині постанови. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції зробив правильний висновок щодо законності вселення ОСОБА_1 разом зі своїми двома неповнолітніми дітьми у спірне житлове приміщення, оскільки вселення відбулося на підставі наданого йому ордеру, видача якого не пов`язана з неправомірними діями самого ОСОБА_1 .

Доводи скаржника щодо пропуску позовної давності з необережності є безпідставними, оскільки договір від 01 січня 2015 року про надання послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом, укладений між ДК ЖЕП «Будівельник» та ТОВ «УК «Ваш комфорт», визнано недійсним ще ухвалою Господарського суду Полтавської області від 29 вересня 2016 року і заявником у справі був саме ДК ЖЕП «Будівельник», а тому висновки суду першої інстанції щодо початку відрахування перебігу позовної давності з моменту винесення зазначеної ухвали є обґрунтованими. Посилання скаржника на те, що місцевим судом не розглянуто клопотання про поновлення строку на звернення до суду, апеляційний суд не взяв до уваги, оскільки з тексту мотивувальної частини рішення суду вбачається, що однією з підстав для відмови в задоволенні позову, зокрема, був сплив позовної давності.

Разом із тим, застосування у даному випадку додаткової підстави для відмови в задоволенні позову як сплив позовної давності є недоцільним, оскільки виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності не відповідає вимогам закону. Оскільки суд першої інстанції обґрунтовано не встановив наявність порушення прав ДК ЖЕП «Будівельник, то в задоволенні позову необхідно було відмовити лише з підстави його необґрунтованості без застосування підстави щодо спливу позовної давності.

Аргументи учасників справи

У березні 2021 року ДК ЖЕП «Будівельник» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що оспорюваний ордер виданий ТОВ «УК «Ваш комфорт» в особі в. о. директора ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_1 та членів його родини на підставі договору від 01 січня 2015 pоку, який ухвалою Господарського суду Полтавської області від 29 вересня 2016 pоку у cпpaвi

№ 8/471-23/1 визнано недійсним. Судом першої інстанції не надано правову кваліфікацію наслідкам визнання недійсним зазначеного договору, а судом апеляційної інстанції факт недійсності вказаного договору взагалі проігноровано.

Biдповідачі не перебували на квартирному обліку й у контрольних списках громадян, які потребують житлових умов. Тому вони вселилися у спірне жиле приміщення з порушенням встановленого законом порядку. Вони порушили порядок вселення в гуртожиток, тобто фактично вселилися без спеціального ордеру позивача. Оскільки позивач, як власник гуртожитку, не приймав у встановленому житловим законодавством порядку рішення про вселення, не видавав ордеру, відповідачі не працюють i не працювали у позивача, договір найму відсутній, правові підстави для проживання відповідачів у гуртожитку відсутні.

Судом першої інстанції не досліджено чи потребував ОСОБА_1 поліпшення житлових умов, на квартирному обліку за встановленою черговістю, чи здійснювався громадський контроль з додержанням гласності під час прийняття рішення про видачу ордеру, на яких саме правових підставах проживає відповідач у гуртожитку, не посилаючись на вимоги статті 129 ЖК УРСР, Положення про гуртожитки.

У постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі

№ 6-1367цс16 вказано, що правовідносини виникають між мешканцем гуртожитку i його власником (володільцем) є договірними i відносяться до правовідносин з договору найму жилого приміщення у поєднанні з договором про надання послуг з обслуговування приміщення та його утримання (комунальних послуг). Проте суди не звернули належної уваги, що такий договір між сторонами не укладено.

Суд першої інстанції не врахував, що житлове приміщення в гуртожитку не надавалося за спільним рішенням адміністрації ДК ЖЕП «Будівельник» i профкому, відповідач не перебував у трудовик відносинах з ДК ЖЕП «Будівельник», до моменту отримання ордеру був зареєстрований та проживав за iншою адресою та мав iншe житло. Суд не розмежував підстав виникнення права в особи на користування житловим приміщенням у гуртожитку. Це право може виникнути з підстав, передбачених статтею 128 ЖК України та Положенням про гуртожиток.

Відмовляючи в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права або інтересу, суд не надав оцінку доводам, на які позивач посилається, як на підставу для визнання ордеру недійсним, безпідставно посилався на положення статті 117 ЖК України як на підставу відмови в задоволенні позову.

Питання про виселення на підставі частини третьої статті 116 ЖК України може ставитися у paзi встановлення факту самоправного зайняття жилого приміщення (відсутність договору або ордеру, а також визнання їх недійсними). ОСОБА_1 , як посадова особа ТОВ «УК «Ваш комфорт» та фізична особа, що вселилася до квартири, усвідомлював неправомірність своїх дій.

Докази, наявні в матеріалах справи, підтверджують порушення прав та законних iнтеpeciв саме ДК ЖЕП «Будівельник», який має виключне право господарського відання на володіння, користування i розпорядження житловим будинком, в якому знаходиться спірна квартира.

Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК Українипідставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.

В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд першої та апеляційної інстанції в оскаржених судових рішеннях порушив норми процесуального права та застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року (провадження № 6-1367цс16), у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц, від

07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17, від

05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, від 05 липня 2018 року у справі

№ 489/7095/15-ц).

Фактичні обставини справи

Наказом управління майном Полтавської обласної державної адміністрації від 04 липня 1997 року у зв`язку зі зміною назви управління житлово-комунального господарства на ДК ЖЕП «Будівельник» затверджено статут цього підприємства. У загальному розділі вказаного статуту зазначено, що ДК ЖЕП «Будівельник» засноване на обласній комунальній власності і є правонаступником Полтавського управління житлово-комунального господарства. Його майно становлять основні фонди та обігові кошти, а також цінності, вартість яких відображається у самостійному балансі підприємства (пункт 4.1 статуту). Згідно з пунктом 4.2 статуту майно закріплюється за підприємством на праві повного господарського відання.

Відповідно до листа управління майном Полтавської обласної ради від

28 жовтня 2002 року майно, яке знаходиться на балансі ДК ЖЕП «Будівельник», належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ і міст Полтавської області (обласної комунальної власності). Суб`єктом права комунальної власності від імені територіальних громад виступає Полтавська обласна рада. До переліку закріпленого за ДК ЖЕП «Будівельник» майна станом на 01 жовтня 2002 року належить, у тому числі, гуртожиток малосімейного типу за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно постанови Господарського суду Полтавської області від 08 грудня

2011 року у справі № 8/471-23/1 припинено процедуру санації ДК ЖЕП «Будівельник» та визнано підприємство банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором арбітражного керуючого Борових І. А.

01 січня 2015 року між ДК ЖЕП «Будівельник» та ТОВ «УК «Ваш комфорт» укладено договір про надання послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд.

Відповідно до підпункту 14 пункту 4.3 цього договору ТОВ «УК «Ваш комфорт» без погодження із замовником може здійснювати видачу ордерів, вселення та виселення мешканців, приватизацію житлового та іншого індивідуального визначеного майна, ведення претензійно-позовної роботи.

17 травня 2016 року ТОВ «УК «Ваш Комфорт» в особі в. о. директора

ОСОБА_1 видало ордер № 2 ОСОБА_1 на право заселення квартири

АДРЕСА_2 з житловою площею 12,53 кв. м у складі сім`ї: син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання вказані особи

з 27 травня 2016 року по час видачі довідок проживають за цією адресою.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 29 вересня 2016 року договір від 01 січня 2015 року, укладений між ДК ЖК «Будівельник» та ТОВ «УК «Ваш комфорт», визнано недійсним.

Позиція Верховного Суду

У пункті 5 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Аналіз пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України свідчить, що якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то касаційне провадження закривається.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року в справі

№ 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначено, що процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі

№ 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зроблено висновок, що під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

У справі, що переглядається, ДК ЖЕП «Будівельник» звернулося до суду з позовом про визнання ордеру недійсним та виселення, оскільки вселення ОСОБА_1 разом зі своїми двома неповнолітніми дітьми у спірне житлове приміщення відбулося на підставі ордеру № 2 від 17 травня 2016 року, який виданий ТОВ «УК «Ваш Комфорт» на підставі укладеного з ДК ЖЕП «Будівельник» договору про надання послуг з управління будинком від 01 січня 2015 року. Цей договір ухвалою Господарського суду Полтавської області від

29 вересня 2016 року визнано недійсним. Рішення про надання зазначеної квартири у його користування ДК ЖЕП «Будівельник» не приймав. Позивач є балансоутримувачем будинку і який має статус гуртожитку. Суди встановили, що вселення ОСОБА_1 разом зі своїми двома неповнолітніми дітьми у спірне житлове приміщення відбулося на підставі ордеру, видача якого не пов`язана з неправомірними діями самого ОСОБА_1 . Тому зробили висновок, що відсутні правові підстави для виселення ОСОБА_1 разом з дітьми без надання їм іншого жилого приміщення, зокрема внаслідок самоправного зайняття жилого приміщення.

У постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі

№ 6-1367цс16, на яку є посилання в касаційній скарзі,предметом позову є вимога власника об`єкта нерухомого майна про виселення та стягнення заборгованості. Позивач посилався на те, що починаючи з 1995 року між Київським національним університетом імені Тараса Шевченка (далі - КНУТШ) та Міністерством оборони України (далі - Міноборони) були укладені договори про підготовку спеціалістів, за яким до гуртожитку університету тимчасово було поселено військовослужбовців із сім`ями. При поселенні військовослужбовці були ознайомлені з правилами проживання в гуртожитку та терміном проживання. У 2011 році співпраця між університетом та Міноборони закінчилась, а разом з нею і термін проживання військовослужбовців у гуртожитку університету, проте відповідачі займаних ними приміщень не звільнили. Окрім того, відповідачі користуються послугою з проживання та мають заборгованість, яка станом на грудень 2014 року становила 76702,92 грн. Верховний Суд України переглядав судові рішення в частині вимог про стягнення заборгованості та виклав правову позицію щодо неоднакового застосування касаційним судом статей 901, 903 ЦК України щодо встановлення розміру плати за проживання в гуртожитку та зобов?язання щодо сплати за спожиті послуги після закінчення строку дії договорів з відповідачами, які продовжували проживати в окремих кімнатах гуртожитку та користуватися житлово-комунальними послугами.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц (провадження № 61-2819св18),на яку є посилання в касаційній скарзі, ПАТ «КБ «Даніель» звернулось до суду з позовом про визнання недійсним нікчемного договору банківського вкладу. Вказував, що цей договір укладений з порушеннями вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки повноваження органів управління банку та органів контролю призупинилися з дня прийняття постанови НБУ від 16 січня 2014 року № 14; в день укладення оспорюваного договору операційний час банку розпочався о 09 год. 15 хв., а закінчився о 16 год. 30 хв., а фінансова операція за цим вкладом була здійснена о 23 год. 42 хв. Верховний Суд зробив висновок, що захист права шляхом визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачено та не є ефективним способом захисту та таким, що матиме реальне відновлення порушених прав позивача. Разом з тим зробив висновок, що оспорюваний договір банківського вкладу, який було укладено у день призначення уповноваженої особи Фонду, має наслідки нікчемності такого правочину, тому, як з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку і саме з цього дня правочини, вчинені органами управління та керівниками банку є нікчемними.

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц (провадження № 61-5147св18), на яку є посилання в касаційній скарзі, за позовом ПАТ «КБ «Даніель» про визнання недійсним нікчемного договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі

№ 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), на яку є посилання в касаційній скарзі, ПАТ «Імексбанк» звернулось до суду з позовною заявою, у якій просило суд застосувати наслідки недійсності договору про розірвання договору застави майнових прав, повернувши сторони у стан, який існував до укладання цього правочину, шляхом скасування державної реєстрації припинення обтяжень щодо майнових прав за договором на будівництво об`єкта дольової власності, оскільки розірвавши договір застави, банк фактично при непогашеній заборгованості за кредитним договором безпідставно відмовився від власних майнових вимог до заставодавця за дійсним договором забезпечення, а також від своїх прав звернути стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості позичальника. Тому відповідний договір про розірвання є нікчемним у силу пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Велика Палата Верховного Суду зазначила, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Спір фактично стосується наявності чи відсутності права застави ПАТ «Імексбанк». За таких умов належним способом захисту інтересів позивача є визнання права застави (пункт 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, абзац другий частини другої статті 20 Господарського кодексу України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження

№ 61-16353сво18), на яку є посилання в касаційній скарзі, предметом позову було скасування (визнання недійсним) рішення загальних зборів об`єднання співвласників багатоквартирного будинку в частині встановлення плати на утримання та обслуговування житлово-будинкового комплексу, які знаходяться в приватній власності юридичних та фізичних осіб. Позовна заява мотивована незаконним підвищенням рішенням загальних зборів членів ОСББ «Хмельницький» такої плати. Верховним Судом зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Оскільки допускається розмежування розміру внесків залежно від виду об`єкту нерухомого майна (квартира або нежитлове приміщення) і позивач не оспорював пункт 2.6. договору з надання послуг з управління неподільним та загальним майном житлового комплексу від 10 липня 2008 року, то відсутні підстави для визнання оспорюваного рішення загальних зборів ОСББ «Хмельницький» недійсним.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження

№ 61-2417сво19), на яку є посилання в касаційній скарзі, позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування грошових коштів, оскільки під час його укладення сторонами не додержано норм законодавства щодо його форми та змісту. Верховний Суд у наведеній справі зробив висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин. У частині першій статті 352 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) визначено коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, у разі використання приватно-правового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин, судове рішення стосується прав, інтересів та (або) обов`язків відповідного державного органу, покликаного захищати інтереси держави у відповідних відносинах.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 липня 2018 року у справі № 489/7095/15-ц предметом позову є вимоги Будинкоуправління квартирно-експлуатаційного відділу до особи, яка також діє в інтересах малолітнього, про виселення без надання іншого жилого приміщення.В обґрунтування позову зазначено, що гуртожиток по АДРЕСА_1 є власністю Міністерства оборони України та перебуває на балансі та оперативному управлінні будинкоуправління КЕВ. Гуртожиток надається для тимчасового проживання військовослужбовців та членів їхніх сімей. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від

06 серпня 2014 року виселено ОСОБА_7 із кімнати № НОМЕР_1 гуртожитку по АДРЕСА_1 без надання іншого службового приміщення, при цьому у зазначеній кімнаті гуртожитку без правових підстав залишилися проживати дружина ОСОБА_7 - ОСОБА_4 із малолітнім сином ОСОБА_5. Посилаючись на те, що відповідач та її син не мають жодної правової підстави для проживання у кімнаті № НОМЕР_1 гуртожитку по АДРЕСА_1, позивач просив виселити останніх із зазначеної кімнати у гуртожитку без надання іншого жилого приміщення. У наведеній справі Верховним Судом зроблено висновок, що члени сім`ї ОСОБА_7 - дружина останнього ОСОБА_4, разом із сином ОСОБА_5 проживають у спірній кімнаті гуртожитку без відповідного на це дозволу, спірна кімната надана ОСОБА_7 на період роботи у військовій частині, з якої він звільнився за власним бажанням та рішенням суду виселений з цієї кімнати, тому суд дійшов правильного висновку про можливість виселення відповідачів із займаної ними кімнати у гуртожитку.

Виходячи зі змісту позовних вимог, характеру спірних правовідносин та встановлених судами обставин у цій справі висновки щодо застосування норми права, які викладені у наведених постановах Верховного Суду України, Верховного Суду та на які посилається ДК ЖЕП «Будівельник» у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними до правовідносин в справі, що переглядається.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховним Судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постановах Верховного Суду та на які посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Оскільки суд касаційної інстанції зробив висновок про закриття касаційного провадження з підстав, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то відсутні підстави для висновку про те, що судом порушено норми процесуального права (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Керуючись статтями 389, 396, 400, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Державного комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Будівельник» на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 жовтня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року у справі

№ 554/10612/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

І. О. Дундар

В. І. Крат