ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2022 року

м. Черкаси

Справа № 699/1035/20
Провадження № 22-ц/821/199/22
категорія 304090200

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В. Г.

суддів: Карпенко О. В., Нерушак Л. В.

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

відповідач: ОСОБА_1

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 02 вересня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

До Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області надійшов позов від АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що ОСОБА_1 звернувся до позивача з заявою б/н від 05.09.2011 з метою отримання банківських послуг.

У позові зазначається, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом відповідача у заяві.

Відповідно до виявленого бажання, відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт.

У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором у відповідача станом на 31.08.2020 виникла заборгованість у розмірі 33231,78 грн. за кредитним договором № б/н від 05.09.2011, яка складається з наступного: 26727,52 грн. - тіло кредиту; 6504,26 грн. - відсотки.

Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.

На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, а тому позивач змушений був звернутися до суду з даним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 02 вересня 2021 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» залишені без задоволення.

Стягнуто з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у виді витрат на правничу допомогу у розмірі 3600,00 (три тисячі шістсот) грн.

Рішення суду мотивоване тим, що саме позивач має довести наявність заборгованості відповідача, а у разі доведення її наявності - довести її розмір.

Єдиним належним доказом розміру заборгованості є саме банківська виписка. Відомості з наданих позивачем та відповідачем банківських виписок є тотожними, що зрозуміло, бо вони виконувалися банком. Разом з тим, у виписці, наданій відповідачу, банк додатково зазначив відомості щодо загального розміру використаних кредитних коштів та розміру внесених відповідачем на кредитний рахунок власних коштів.

З огляду на викладене, порівнявши суму отриманих відповідачем кредитних коштів та суму повернутих ним банку на картковий кредитний рахунок грошових коштів, суд дійшов висновку, що відповідачем повернуто позивачу суму у більшому розмірі, ніж було фактично використано.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У грудні 2021 року представник АТ КБ «Приватбанк» Крилова О. Л. подала апеляційну скаргу через суд першої інстанції, в якій просила рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 02 вересня 2021 року скасувати повністю та ухвалити нове, яким позов АТ КБ «Приватбанк» задовольнити. Відмовити відповідачу у стягненні судових витрат. Судові витрати покласти на відповідача.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів.

Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні заборгованості.

Скаржник вказує, що позивачем надані саме первісні бухгалтерські документи про видачу та сплату коштів за Кредитним договором. Надана Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі.

Посилаючись на постанови Верховного суду № 356/1635/16-ц від 10.04.2019, № 428/2873/17 від 28.03.2019, № 755/2720/16-ц від 06.02.2018, скаржник указала, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами; саме по собі посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківський послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин; Умови та Правила надання банківський послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час кладення договору.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 зазначив, що позивач безпідставно та необґрунтовано нарахував відповідачеві заборгованість. Вказує, що відповідач подавав анкету-заяву від 05.09.2011 на отримання зарплатної картки, а на якій підставі відповідачу надали кредитну картку, позивач у позові взагалі не зазначає.

Просив рішення місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, а також стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом встановлено, що Відповідач 05.09.2011 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківський послуг (далі Анкета-заява) в ПриватБанку, тобто фактично вчинив дії з метою укладення договору з позивачем. У вказаній Анкеті-заявці зазначено, що відповідач бажає отримати зарплатну картку. При цьому відсутні дані про номер такої картки, строк її дії, умови користування та плати за користування цією карткою (а.с. 11).

Разом з тим, ця Анкета-заява містить підпис ОСОБА_1 на підтвердження того, що останній був ознайомлений з Умовами та правилами банківських послуг, а також Тарифами банку та зобов`язується в подальшому регулярно ознайомлюватися на сайті позивача зі змінами у вказаних документах.

Матеріали справи також містять іншу анкету-заявку, а саме Анкету-заяву клієнта-фізичної особи про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг (для індивідуальних клієнтів, приватних підприємців та керівників корпоративних клієнтів) від 11.03.2020 (а.с. 12-13). У цій Анкеті-заяві взагалі відсутні відомості щодо наміру відповідача отримати певний вид банківських послуг, у тому числі щодо наміру отримати банківську картку.

Разом з тим, на підтвердження факту видачі відповідачу картки позивач надає довідку (а.с. 9), з якої вбачається, що відповідачу було видано три картки: 13.02.2014, 10.03.2015 та 30.08.2018. У відзиві відповідач не спростовував факту отримання та користування банківськими картками.

Позивач зазначає, що спірні відносини між сторонами виникли з приводу неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, що призвело до виникнення заборгованості, про стягнення якої позивач і звернувся з позовом до суду.

Із долучених до позовної заяви розрахунків вбачається, що станом на 31.08.2020 позивач визначив заборгованість відповідача за кредитним договором у розмірі 33231,78 грн., яка складається з наступного: 26727,52 грн. заборгованість за тілом кредиту; 6504,26 грн. заборгованість за процентами.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Підстав для застосування положень ч. 3 ст. 369 ЦПК України встановлено не було.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Корсунь-Шевченківського районного суду від 02 вересня 2021 року не повністю відповідає.

Так, відмовляючи в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції виходив з того, що, порівнявши суму отриманих відповідачем кредитних коштів, дійшов висновку, що відповідачем повернуто позивачу суму у більшому розмірі, ніж було фактично використано.

У зв`язку з наведеним, місцевий суд дійшов висновку, що відповідач в повному обсязі повернув позивачу суму отриманих ним кредитних коштів.

Однак апеляційний суд вважає, що місцевий суд не в повній мірі дослідив матеріали справи, враховуючи наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Так, предметом позову у справі, яка переглядається, є стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 32997 гривень 73 копійки (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 15.02.2021), яка складається з наступного: 26727 гривень 52 копійки - заборгованість за тілом кредиту, 6070 гривень 48 копійок - заборгованість за простроченими відсотками, 199 гривень 73 копійки заборгованість з пені.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно доводів позовної заяви, 05 вересня 2011 року ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківський послуг (далі Анкета-заява) в ПриватБанку, тобто фактично вчинив дії з метою укладення договору з позивачем. У вказаній Анкеті-заявці зазначено, що відповідач бажає отримати зарплатну картку. При цьому відсутні дані про номер такої картки, строк її дії, умови користування та плати за користування цією карткою (а.с. 11).

На підтвердження наведеного, позивачем надано копію анкети-заяви від 05.09.2011 про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій зазначено особисту інформацію відповідача, а саме: прізвище, ім`я, по-батькові, серію та номер паспорта, адресу проживання, адреса реєстрації, номери засобів зв`язку, тощо (а.с. 11).

Разом з тим вказана анкета-заява містить дані, про бажання відповідача отримати зарплатну картку, при цьому жодної інформації щодо кредитного ліміту, платіжної картки «Універсальна» чи картка «Gold», вказана Анкета-заява не містить, а також не містить істотних умов договору (базову процентну ставку, порядок погашення кредиту, пільговий період та інше).

Також банком наданий до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, який не підписано позичальником (а.с.15-38).

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Вищевикладеним спростовуються доводи апеляційної скарги з посиланням на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 06 лютого 2018 року у справі № 755/2720/16-ц, та від 17 квітня 2019 року у справі № 666/388/16-ц, оскільки позивачем не доведено, що саме ті Правила та Умови були чинними під час укладення договору, які додаються до позовної заяви.

Крім того, до позовної заяви долучено витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки "Універсальна", передбачає чотири види Тарифів в залежності від типу кредитної картки: "Універсальна - 30 днів пільгового періоду", "Універсальна - 55 днів пільгового періоду", "Універсальна - Contract", "Універсальна - Gold" (а.с. 14).

Кожен вид кредитної картки передбачає пільговий період, базову процентну ставку на місяць, обов`язковий щомісячний платіж, пеню за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів.

Положеннями статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Разом з цим, в наданій анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, відсутня будь-яка інформація стосовно виду банківських послуг, які були надані відповідачу. Тобто суд позбавлений можливості встановити, які саме правовідносини виникли між сторонами.

Звертаючись з позовом позивач зазначає, що відповідачем було отримано кредит, при цьому не зазначаючи конкретної суми кредитку, тоді, як матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження встановлення даного кредитного ліміту, окрім викладених пояснень Банку в позові.

Крім того, дана анкета-заява не містить будь-якої інформації щодо розміру процентної ставки за користування кредитними коштами. Наданий банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт Універсальна, в якому зазначено умови обслуговування карток Універсальна, 30 днів пільгового періоду, Універсальна, 55 днів пільгового періоду, Універсальна Contract та Універсальна Gold, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки матеріали справи не містять відомостей щодо виду отриманої позичальником кредитної картки, тому суд позбавлений можливості визначити розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами.

З розрахунку заборгованості (яка надана банком до заяви про зменшення позовних вимог) вбачається, що банком нараховано заборгованість як за процентами, так і пенею, тоді як в анкеті-заяві підписаної позичальником відсутня інформація щодо нарахування процентів та пені.

Враховуючи дані обставини суд позбавлений можливості визначити, які саме правовідносини виникли між сторонами, розмір процентної ставки користування кредитними коштами та розмір відповідальності за порушення виконання кредитних зобов`язань.

Крім цього, як вбачається з вказаного розрахунку заборгованості за договором від 05 вересня 2011 року, який наданий банком до заяви про зменшення позовних вимог, початок нарахувань заборгованості відбувся з 26 квітня 2015 року по 03.02.2021, і вказаний розрахунок взагалі не містить відомостей щодо витрат клієнтом грошових коштів (а.с. 83-90).

Щодо виписки по картковому рахунку, долученої АТ КБ "ПриватБанк", колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 1.27 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів" платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором;

Тобто, кредитні картки є лише способом здійснення фінансових операцій споживачами, тому виписки з карток не можуть вважатися належними та допустимими доказами для обґрунтування обставин, які свідчать про укладення кредитного договору, оскільки ці виписки підтверджують фактичне використання фізичною особою грошових коштів банку із застосуванням такої карти за його згодою.

Також, посилання в апеляційній скарзі на те, що виписка по картковому рахунку, підтверджує отримання відповідачем кредитної картки і користування встановленим на ній кредитним лімітом кредиту та згоду з умовами кредитування, колегія суддів не бере до уваги, оскільки дана виписка містить інформацію за чотирма різними картками №407945, № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 , по яких здійснювалися операції по нарахуванню, зняттю, зарахуванню кредитних коштів, процентів, пені.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Проте, суду не надано будь-яких належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Отже, у ході судового розгляду встановлено, що надана позивачем Анкета-заява від 05.09.2011 про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку містить дані, що відповідач ОСОБА_1 отримав зарплатну картку, і жодним чином не містить зазначений банком будь-який кредитний ліміт, а також не містить істотних умов договору про надання кредиту (базову процентну ставку, порядок погашення кредиту, пільговий період та інше).

Доданий до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не підписано позичальником.

Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що АТ КБ "ПриватБанк" не доведено факту отримання відповідачем ОСОБА_1 за кредитним договором б/н від 05 вересня 2011 року кредитних коштів, який зазначений у позові. Докази, що відповідають вимогам ст.ст. 76-80 ЦПК України, суду не надані.

Враховуючи те, що за матеріалами справи неможливо встановити розмір кредитного ліміту встановленого на картку, суд першої інстанції був позбавлений можливості визначити розмір заборгованості за договором, оскільки його розрахунок виходить безпосередньо з розміру наданого банком кредиту. з тих же підстав, представлений банком розрахунок заборгованості у розмірі 32997,73 грн., колегія суддів не може прийняти до уваги як такий, що підтверджує розмір заборгованості.

Аналогічні висновки при аналогічних обставинах відображені Верховним Судом у постанові від 19 травня 2021 року (справа № 330/301/20-ц, провадження №61-1718св21).

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з повного погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором.

Проте, колегія судів приходить до висновку, що надані банком докази не підтверджують надання відповідачу кредиту, оскільки суперечать один одному.

Звертаючись з апеляційною скаргою банком не було надано будь-якого доказу на підтвердження виникнення між сторонами кредитних зобов`язань, оскільки доводи скарги не можуть усунути виниклі розбіжності щодо визначення суми наданого кредиту та виниклої заборгованості.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги частково, зміну мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення щодо мотивів відмови у задоволенні позовних вимог.

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу, яка була подана представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Усатенком В. Ю., останній просив стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 , витрати на професійну правничу допомогу в Черкаському апеляційному суді у розмірі 6000 грн.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що клопотання адвоката підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в апеляційному суді стороною відповідача було надано низку доказів. Так, з договору про надання професійної правничої допомоги від 11.04.2021 вбачається, що адвокатське об`єднання «Усатенко і Усатенко» взяло на себе зобов`язання в інтересах клієнта ОСОБА_1 надавати останньому професійної правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених договором, а клієнт зобов`язується сплатити грошову винагороду (гонорар), а також фактичні витрати.

Пунктом 4.1. вказаного договору передбачено, що розмір, порядок обчислення гонорару, підстави для його зміни, порядок його сплати визначаються додатковою угодою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу, у тому числі гонорару адвоката, складається детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідний для надання правничої допомоги.

До відзиву на апеляційну скаргу було додано додаткову угоду від 19.01.2022 до вищевказаного договору про надання професійної правничої допомоги від 11.04.2021. З пункту 1 додаткової угоди вбачається, що загальна вартість професійної правничої допомоги становить 6000,00 грн., яка складається з гонорару за надання консультацій, складення заяв по суті справи, складення заяв з процесуальних питань, збір доказів тощо.

У розрахунку від 19.01.2022 до договору від 11.04.2021 зазначено детальний опис наданих послуг та їхню вартість. Так, вартість опрацювання адвокатом апеляційної скарги та складання відзиву було оцінено у 2500,00 грн., представництво адвоката в судових засіданнях Черкаського апеляційного суду оцінено у 2500 грн., а також 1000 грн. проїзд для прийняття участі у судовому засіданні в Черкаському апеляційному суді, Таким чином, загальна вартість наданих правничих послуг склала 6000,00 грн.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що розмір витрат на правничу допомогу підлягає стягненню в розмір 2500 грн. за опрацювання адвокатом апеляційної скарги та складення від імені ОСОБА_1 відзиву на апеляційну скаргу, в решті розміру витрат на правничу допомогу слід відмовити з тих підстав, що розгляд вказаної цивільної справи розглядається в письмовому провадженні без виклику сторін в судове засідання.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки зміна мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення не призвела до іншого результату вирішення справи, то розподіл судових витрат апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» Крилової О. Л., задовольнити частково.

Рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 02 вересня 2021 року змінити в мотивувальній його частині, виклавши її в редакції даної постанови.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у виді витрат на правничу допомогу у розмірі 2500,00 (дві тисячі п`ятсот) грн.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді О.В. Карпенко

Л.В. Нерушак