Номер провадження: 22-ц/813/7982/22
Справа № 504/112/22
Головуючий у першій інстанції Барвенко В.К.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Брагарчук Ольги Русланівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 22 липня 2022 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світлана Леонідівна, ОСОБА_3 , про визнання договорів дарування недійсними, стягнення судових витрат, -

В С Т А Н О В И В:

11 січня 2022 року представник ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними, стягнення судових витрат, в якому просив:

-визнати недійсним договір дарування від 29.01.2010, який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрований у реєстрі за №70, за змістом якого ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_1 прийняла у дар земельну ділянку, загальною площею 3,8872 га, цільове призначення «ведення садівництва», кадастровий номер :01:001:2661, яка розташована за адресою: Одеська область, Одеський (колишній Комінтернівський, Лиманський) район, Фонтанська сільська рада (за межами населеного пункту);

-визнати недійсним договір дарування від 29.01.2010, який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрований у реєстрі за №67, за змістом якого ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_1 прийняла у дар земельну ділянку, загальною площею 1,97 га, цільове призначення «ведення садівництва», кадастровий номер :01:001:0452, яка розташована за адресою: Одеська область, Одеський (колишній Комінтернівський, Лиманський) район, Фонтанська сільська рада (за межами населеного пункту).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений кредитний договір №0 від 23.01.2007, відповідно до якого АКІБ «УкрСиббанк» надав кредит у сумі 93 500 доларів США, що за курсом НБУ дорівнювала еквіваленту 472 175 грн, строком до 23 січня 2014 року, з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно, згідно графіку погашення кредиту та відсотків.

У якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 23.01.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір застави транспортного засобу, згідно п. 1.1 та п. 1.4 якого, останній передав в заставу рухоме майно транспортний засіб - автомобіль марки Audi, модель Q7, 2006 року випуску, колір чорний, шасі (кузов, рама, коляска) k. НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , однак ОСОБА_2 порушив умови повернення суми кредиту, відсотків річних за користування кредитом, та інших платежів, згідно умов, положень та графіку погашення кредиту, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість в розмірі 843 084,67 гривень.

У зв`язку із укладенням 20.04.2012 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» (згідно протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», юридична особа змінила назву на ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ») Факторингу №05/12, право вимоги за кредитом, укладеним з ОСОБА_2 , перейшло до ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», як до правонаступника у зобов`язанні, яке виникло між ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк».

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.11.2013 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредекс Фінанс», заборгованість по договору про надання споживчого кредиту №0 від 23.01.2007 в сумі 843 084,67 грн; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 3 441 грн.

07 лютого 2014 року Приморським районним судом м. Одеси було видано виконавчі листи на виконання вказаного рішення суду.

12 вересня 2018 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Щербаковим Ю.С. відкрито виконавче провадження ВП №57198137.

03 лютого 2020 року в межах процедури виконавчого провадження проведені електронні торги ДП «СЕТАМ», за результатами яких примусово відчужено земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:2661, яка належала ОСОБА_2 , переможцем електронних торгів є ОСОБА_3 ..

Земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0452, яка належала на праві власності боржнику - ОСОБА_2 реалізована ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» у власність ОСОБА_3 в межах процедури, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження».

02 вересня 2021 року ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» отримано поштою позовну заяву ОСОБА_1 , про визнання недійсними електронних торгів, визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна, недійсним договору купівлі- продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння. За даним позовом Комінтернівським районним судом Одеської області ухвалою від 20.08.2021 відкрито провадження у справі.

З цього позову ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» дізнався про те, що в один день 29 січня 2010 року ОСОБА_2 здійснив відчуження належних йому на праві власності земельних ділянок шляхом укладення договорів дарування на користь ОСОБА_1 ..

Позивач вважає, що дані договори направлені на уникнення виконання зобов`язання за кредитним договором №0 від 23.01.2007, а тому просив визнати їх недійсними.

У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_1 послався на те, що грошове зобов`язання за кредитним договором №0 від 23.01.2007 забезпечено конкретним майном, а саме автомобілем AUDI Q7 2006р.в.. Тим самим кредитор мав за рахунок заставленого майна отримати задоволення своїх вимог за кредитним договором.

Також вказано, що слід зважити на значний проміжок часу між укладеними оспорюваними договорами дарування та зверненням ТОВ «Кредекст Фінанс» до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитом. На думку відповідача ознаки недійсності правочинів відсутні, оскільки відчуження нерухомого майна на користь ОСОБА_1 здійснено ОСОБА_2 задовго до звернення до суду із вимогою дострокового погашення заборгованості по кредиту. Розгляд цього позову створений позивачем штучно з метою затягування процесу розгляду позову ОСОБА_1 у справі №504/2175/21.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 22 липня 2022 року позовні вимоги ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» задоволено.

Визнано недійсним договір дарування від 29.01.2010, який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрований у реєстрі за №70, за змістом якого ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_1 прийняла у дар земельну ділянку, загальною площею 3,8872 га, цільове призначення «ведення садівництва», кадастровий номер :01:001:2661, яка розташована за адресою: Одеська область, Одеський (колишній Комінтернівський, Лиманський) район, Фонтанська сільська рада (за межами населеного пункту).

Визнано недійсним договір дарування від 29.01.2010, який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрований у реєстрі за №67, за змістом якого ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_1 прийняла у дар земельну ділянку, загальною площею 1,97 га, цільове призначення «ведення садівництва», кадастровий номер :01:001:0452, яка розташована за адресою: Одеська область, Одеський (колишній Комінтернівський, Лиманський) район, Фонтанська сільська рада (за межами населеного пункту).

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» в рівних частках судовий збір в сумі 4 540 грн.

В апеляційній скарзі адвокат Брагарчук О.Р. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 22 липня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідачу ОСОБА_1 судова повістка надсилалась на вказану нею в апеляційній скарзі адресу, однак судова кореспонденція повернулась до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Однак, судову повістку про виклик до суду було надіслано представнику ОСОБА_1 - адвокату Брагарчук О.Р. на її електронну адресу.

Апеляційний суд також враховує, що апелянт ОСОБА_1 , як ініціатор перегляду даної справи в апеляційному порядку зобов`язана цікавитись відомим їй провадженням, не ухилятись від отримання інформації про рух справи та не допускати свідомих маніпуляцій для затягування судового процесу.

Про розгляд справи також належним чином та завчасно сповіщався, за відомою суду адресою місця проживання відповідач ОСОБА_2 , однак поштова кореспонденція разом з судовою повісткою про виклик до суду повернулась до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно із ч. 1 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Згідно зі ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Таким чином, оскільки судову повістку про виклик до суду було надіслано представнику ОСОБА_1 - адвокату Брагарчук О.Р. на вказану нею електронну адресу, а відповідач ОСОБА_2 не надав відомостей про зміну свого місця проживання або місцезнаходження під час провадження справи, тому направлені судові повістки вважаються доставленими, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважаються такими, що своєчасно та належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

10 листопада 2022 року від третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. надійшла заява про розгляд справи без її участі.

22 листопада 2022 року від представника ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки представник бажає особисто приймати участь в розгляді справи.

Однак, розглянувши вищезазначене клопотання, колегія суддів приходить до висновку про недоцільність відкладення розгляду справи та вважає, що в задоволенні клопотання слід відмовити, з огляду на наступне.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

В рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони по справі про дату судового засідання повідомленні належним чином та завчасно, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Отже, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, наявність в матеріалах справи відзиву ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» на апеляційну скаргу, в якому чітко викладена їх позиції щодо суті справи, та те, що сама по собі неможливість брати участь у відкритому судовому засіданні не є безумовною перешкодою для відкладення судового засідання, колегія суддів керуючись вимогами ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Крім того, частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 11, 15 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц, та постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17 зроблено висновки про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Матеріалами справи встановлено, що між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту №0 від 23.01.2007, відповідно до якого АКІБ «УкрСиббанк» надав кредит у сумі 93 500,00 доларів США, що за курсом НБУ дорівнювала еквіваленту 472 175,00 гривень, строком до 23 січня 2014 року, з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно, згідно графіку погашення кредиту та відсотків (а.с. 7-12).

В якості забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №0 від 23.01.2007, 23 січня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір застави транспортного засобу, згідно п. 1.1 та п. 1.4 якого, останній передав в заставу рухоме майно транспортний засіб - автомобіль марки Audi, модель Q7, 2006 року випуску, колір чорний, шасі (кузов, рама, коляска) k. НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 (а.с. 60-64).

20 квітня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» (згідно протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», юридична особа змінила назву на ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ») був укладений договір Факторингу №05/12, згідно якого право вимоги за кредитом укладеним з ОСОБА_2 , перейшло до ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», як до правонаступник у зобов`язанні, яке виникло між ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк» (а.с. 13-14, 22-23).

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2013 року по справі №522/3870/13 з ОСОБА_2 стягнуто на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» заборгованість по договору про надання споживчого кредиту №0 від 23.01.2007 в сумі 843 084,67 грн та судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 3 441,00 грн. (а.с. 13-14).

12 вересня 2018 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Щербаковим Ю.С. відкрито виконавче провадження ВП №57198137 (а.с. 24).

В позовній заяві ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» вказує, що 03 лютого 2020 року в межах процедури виконавчого провадження проведені електронні торги ДП «Сетам», за результатами яких примусово відчужено земельні ділянки з кадастровими номерами :01:001:2661 та :01:001:0452, які належали на праві власності боржнику ОСОБА_2 реалізовані ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» у власність ОСОБА_3 у межах процедури, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження».

Матеріалами справи також встановлено, що 29 січня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрований у реєстрі за №70, за змістом якого ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_1 прийняла у дар земельну ділянку, загальною площею 3,8872 га, цільове призначення «ведення садівництва», кадастровий номер :01:001:2661, яка розташована за адресою: Одеська область, Одеський (колишній Комінтернівський, Лиманський) район, Фонтанська сільська рада (за межами населеного пункту) (а.с. 15-16).

29 січня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрований у реєстрі за №67, за змістом якого ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_1 прийняла у дар земельну ділянку, загальною площею 1,97 га, цільове призначення «ведення садівництва», кадастровий номер :01:001:0452, яка розташована за адресою: Одеська область, Одеський (колишній Комінтернівський, Лиманський) район, Фонтанська сільська рада (за межами населеного пункту) (а.с. 17-18).

Матеріалами справи також встановлено, що ОСОБА_1 не здійснила державної реєстрації свого права за вказаними вище договорами дарування від 29 січня 2010 року (а.с. 58-59).

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та визнаючи недійсним договори дарування від 29.01.2010, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суд першої інстанції вірно виходив із того, що на час безоплатного відчуження 29 січня 2010 року своїй тещі - ОСОБА_1 двох земельних ділянок, ОСОБА_2 було достеменно відомо про існування кредитного договору, не виконаного зобов`язання за ним, та про правові наслідки невиконання зобов`язання. А тому є достатні підстави вважати, що сторони договорів вчинили оспорювані правочини з метою виведення з власності ОСОБА_2 майна, за рахунок якого можливо було б звернути стягнення під час виконання в майбутньому судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим ці договори є фіктивними та підлягають визнанню недійсними.

Суд також вірно вказано, що до 2021 року ОСОБА_1 не намагалась здійснити державної реєстрації права власності на земельні ділянки, що, на думку суду, може слугувати підтвердженням відсутності бажання реального настання правових наслідків, обумовлених оспорюваними правочинами.

Також не встановлено реальних доказів того, що дії сторін були спрямовані на перехід права власності на нерухоме майно, навпаки встановлені всі ознаки того, що оспорювані правочини вчинені з метою приховування нерухомого майна від звернення стягнення на це майно в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору.

Відповідачами не надано суду достовірних доказів користування земельними ділянками обдарованою особою, їх забудови, тощо.

Отже, правова мета оспорюваних договорів дарування є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена такими правочинами (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому ці договори є фіктивним і можуть бути визнані недійсним з підстав, передбачених статтею 234 ЦК України.

Апеляційний суд визнає не обґрунтованими та відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваними договорами дарування від 29.01.2010, укладеними між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , не порушуються права та інтереси позивача ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, провадження №14-144цс18).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

В постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі №910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі №317/3272/16-ц (провадження №61-156св17) зроблено висновок, що згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Вказана позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц.

На підставі вищевикладеного, твердження про те, що оспорюваними договорами дарування від 29.01.2010, укладеними між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , не порушуються права та інтереси позивача ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» є не обґрунтованими, оскільки між позивачем та ОСОБА_2 існують зобов`язальні правовідносини, які виникли на підставі договору кредиту, та на теперішній час ці правовідносини тривають, зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі не погашено, триває виконавче провадження.

Договори дарування від 29.01.2010, згідно яких боржник ОСОБА_2 подарував належне йому нерухоме майно своєму близькому родичу ОСОБА_1 , укладені очевидно недобросовісно, направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника, а тому безпосередньо порушують майнові інтереси кредитора - позивача ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ».

Колегія суддів апеляційного суду критично відноситься та відхиляє доводи апеляційної скарги відносно того, що спірні земельні ділянки були відчужені ОСОБА_2 до пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, з огляду на наступне.

Так, в постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі №489/5148/18 суд касаційної інстанції вказав, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

У постанові від 24 липня 2019 року №405/1820/17 Верховний Суд зазначив: «будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора».

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Аналогічні висновки також висловлені Верховним Судом у постановах від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі №910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справах №910/7976/17, №904/7905/16 та №916/3600/15, від 26 травня 2020 року у справі №922/3796/16, від 17 вересня 2020 року у справі №904/4262/17 та від 22 квітня 2021 року у справі№ 908/794/19.

Таким чином, наявність кредитного зобов`язання ОСОБА_2 перед позивачем, за договором про надання споживчого кредиту №0 від 23.01.2007, в сумі 93 500,00 дол. США, що за курсом НБУ дорівнювала еквіваленту 472 175,00 грн, на час укладання оспорюваних договорів дарування земельних ділянок вказує на недобросовісність дарувальника ОСОБА_2 та намагання уникнути відповідальності за зобов`язанням за кредитним договором.

Сам по собі факт того, що спірні земельні ділянки були відчужені ОСОБА_2 до пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, не спростовують висновків про те, що оспорювані правочини не були спрямовані на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. ОСОБА_2 міг передбачити негативні для себе наслідки у випадку невиконання умов кредитних зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №0 від 23.01.2007.

Відносно доводів апеляційної скарги про те, що договір про надання споживчого кредиту №0 від 23.01.2007, укладений між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк», забезпечений заставою автомобіля AUDI Q7 2006р.в, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 3 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. Заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 Цивільного кодексу України).

Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання (частина 3 статті 3 Закону України «Про заставу»).

Правова природа застави полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення вимог за рахунок переданого в заставу майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Згідно із частиною 2 статті 22 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який є спеціальним законом, що визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, за рахунок предмета обтяження обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором.

Отже, конкретний обсяг відповідальності заставодавця перед кредитором визначається договором застави.

23 січня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (заставодержатель) та ОСОБА_2 (заставодавець) був укладений договір застави транспортного засобу, згідно п. 1.1 та п. 1.4 якого, останній передав в заставу рухоме майно транспортний засіб - автомобіль марки Audi, модель Q7, 2006 року випуску, колір чорний, шасі (кузов, рама, коляска) k. НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , якості забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №0 від 23.01.2007, відповідно до якого АКІБ «УкрСиббанк» надав кредит у сумі 93 500,00 доларів США, що за курсом НБУ дорівнювала еквіваленту 472 175,00 гривень, строком до 23 січня 2014 року, з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно, згідно графіку погашення кредиту та відсотків.

У пункті 3.2 розділу договору застави сторони погодили, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється: або на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або шляхом застосування позасудових засобів звернення стягнення.

Сторони також дійшли згоди, що заставодержатель самостійно, на власний розсуд, встановлює черговість звернення стягнення, або на предмет застави та/або на будь- яке інше майно і кошти заставодавця на які може бути звернене стягнення в порядку, установленому законодавством України, або стягнути суму заборгованості на загальних підставах незалежно від наявності предмету застави.

Отже, укладаючи договір застави, сторони передбачили можливість звернення стягнення не тільки на предмет застави, а і на інше майно та/чи грошові кошти заставодавця. Черговість звернення стягнення визначається заставодержателем.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та законного висновку про визнання недійсними договори дарування земельних ділянок від 29.01.2010, які були укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , незважаючи на те, що договір про надання споживчого кредиту №0 від 23.01.2007, укладений між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк», був забезпечений заставою іншим нерухомим майном відповідача, а саме автомобіля AUDI Q7 2006р.в..

Відносно доводів апеляційної скарги про те, що не здійснення ОСОБА_1 державної реєстрації до 2021 року не може свідчити про відсутність бажання сторін правочину реального настання правових наслідків договору дарування земельних ділянок, слід зазначити наступне.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц вказала, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Як вже було встановлено апеляційним судом 29 січня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрований у реєстрі за №70, за змістом якого ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_1 прийняла у дар земельну ділянку, загальною площею 3,8872 га, цільове призначення «ведення садівництва», кадастровий номер :01:001:2661, яка розташована за адресою: Одеська область, Одеський (колишній Комінтернівський, Лиманський) район, Фонтанська сільська рада (за межами населеного пункту).

29 січня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрований у реєстрі за №67, за змістом якого ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_1 прийняла у дар земельну ділянку, загальною площею 1,97 га, цільове призначення «ведення садівництва», кадастровий номер :01:001:0452, яка розташована за адресою: Одеська область, Одеський (колишній Комінтернівський, Лиманський) район, Фонтанська сільська рада (за межами населеного пункту).

Згідно Рішень про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень №59157960, №59158105 від 07 липня 2021 року, державний реєстратор прав на нерухоме майно Зоболотний О.О., розглянувши заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подану ОСОБА_1 , відмовив у державній реєстрації права власності земельних ділянок кадастровий номер :01:001:0452 та кадастровий номер :01:001:2661, за ОСОБА_1 ..

Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки ОСОБА_1 до 2021 року не здійснювала державної реєстрації права власності на земельні ділянки, може слугувати підтвердженням відсутності бажання реального настання правових наслідків, обумовлених оспорюваними правочинами.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне звернути увагу, що статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Твердження про те, що не здійснення ОСОБА_1 до 2021 року державної реєстрації права власності на земельні ділянки, може свідчити про відсутності бажання реального настання правових наслідків, є лише припущенням, не можуть спростовувати того факту, що оспорювані договори дарування земельних ділянок від 29.01.2010, які були укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є фіктивними, оскільки до такого висновку суд дійшов на підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності.

За таких обставин, доводи наведені в апеляційні скарзі суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення та переоцінки доказам, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

При цьому, в п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши доводи позивача, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Інший висновок не відповідав би засадам справедливості, добросовісності і розумності, оскільки укладення особою, яка має невиконане зобов`язання за кредитним договором, заборгованість по кредиту, договору дарування майна зі своєю тещею з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на нього в рахунок виконання зобов`язання вказує на те, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Брагарчук Ольги Русланівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 22 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 02 грудня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік