КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА

Справа № 488/1929/20
Провадження № 2/488/203/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25.01.2022 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючої по справі судді - Чернявської Я.А.,

при секретарі судового засідання Маснюк М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Козленок Світлани Іванівни, про тлумачення заповіту,

ВСТАНОВИВ:

07.07.2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася в Корабельний районний суд м. Миколаєва через свого представника адвоката Юрчак Я.І. з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про тлумачення заповіту. В позовній заяві позивач просила суд заповіт ОСОБА_3 , посвідчений Козленок С.І., приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області 14 вересня 2009 року та зареєстрований в реєстрі за № 2321, тлумачити таким чином, що заповідаючи належну йому на праві власності частку житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, що знаходиться у АДРЕСА_1 своїй дочці - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зробив розпорядження, згідно якого заповів своїй дочці - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належну йому на праві власності 1/1 частку житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, що знаходиться у АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , виданого Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради Миколаївської області 16 грудня 2010 року, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно витяг № 28388726, виданим Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 16 грудня 2010 року, номер запису: 13881 в книзі: 203.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько, ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку за АДРЕСА_1 , який належить спадкодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , виданого Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради Миколаївської області 16 грудня 2010 року, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно витяг № 28388726, виданим Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 16 грудня 2010 року, номер запису: 13881 в книзі: 203 (розмір частки власності: 1/1).

Відповідно до заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Козленок С.І. 14 вересня 2009 року за реєстром № 2321, що зареєстрований в Спадковому реєстрі 14 вересня 2009 року за номером 48091953, її батько зробив розпорядження згідно з яким він заповів своїй дочці, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто позивачу, належну йому на праві власності частку житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, що знаходиться у АДРЕСА_1 .

Повідомила, що також є інший спадкоємець за законом, син спадкодавця, її рідний брат - ОСОБА_4 .

Вказала, що після смерті її батька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була заведена спадкова справа за № 277/2011 П`ятою Миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області.

З метою отримання належного їй спадкового майна за заповітом, а саме: житлового будинку за АДРЕСА_1 , який належав її батьку на день смерті, вона звернулась з відповідною заявою до П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області, однак 21 листопада 2017 року їй було надано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, оскільки зі змісту заповіту не можливо встановити яка саме частина нерухомого майна їй заповідана.

Посилаючись на вказані обставини, позивач звернулася в суд з даним позовом.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєві від 12.11.2020 року було відкрите провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Відповідачу запропоновано подати відзив в строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження та позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву заперечив проти позовних вимог позивача, вважав їх незаконними і викладеними на користь позивача без законодавчого обґрунтування.

Повідомив, що у 2012 році ним змінено прізвище « ОСОБА_5 » та прізвище « ОСОБА_6 ». Даний факт був також відомий позивачу, яка є його сестрою, з вказаного періоду часу.

Зазначив, що позивач не вказала в своїй позовній заяві про те, що фактично спірний житловий будинок будувався батьками, практично був добудований, оскільки батьки були в ньому зареєстровані, а значить він був введений в експлуатацію, придатний для проживання як об`єкт нерухомості, був облікований як житло та будинок за адресами в місті Миколаєві. Батьки його перебудували, перепланували за своєї життя, і спірний будинок був спільною сумісною власністю подружжя спадкодавця ОСОБА_3 .

Дружина ОСОБА_3 - ОСОБА_7 померла раніше за нього, а саме ІНФОРМАЦІЯ_3 . Позивачу достеменно було відомо на день подачі позову, що після смерті її ж матері, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 була відкрита спадкова справа № 5 П`ятою Миколаївською державною нотаріальною конторою. Подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_7 проживали в спірному будинку та були обидва зареєстровані за адресою цього будинку. Тобто, ОСОБА_3 фактично прийняв спадщину після смерті своєї дружини. Відповідач ОСОБА_8 також прийняв спадщину після смерті своєї матері, ОСОБА_7 , у встановлені законом строки шляхом подання особисто заяви про прийняття спадщини, в якій, зокрема зазначено, що спадкове майно після смерті ОСОБА_7 складається із спірного житлового будинку. Також в цій заяві вказано, що є інший спадкоємець - ОСОБА_1 (позивач по цій справі).

Посилався, що позивач не вказує у своєму позові про те, що і батько, і матір були зареєстровані в цьому житловому будинку. Як відомо, реєстрація можлива лише тільки за адресою нерухомого майна, яке обліковується як житло, яке введене в експлуатацію. Цей житловий будинок належав батькам, але позивач також не вказав у позові, що спірний житловий будинок будувався батьком та матір`ю за спільні грошові кошти, є їх спільним сумісним майном подружжя, хоча їй, як дитині обох спадкодавців, чітко відомо про цей факт. Але коли постало питання оформлення частки спадщини після смерті матері, з`ясувалося, що спадкоємцям було запропоновано звернутися до суду за встановленням права власності в порядку спадкування.

Спадкодавець ОСОБА_3 при житті мав право на частку у праві спільної власності подружжя на спірний будинок, іншого майна в нього не було. Посилання позивача на той факт, що батько надав при своєму житті позивачці та її родині право проживання, не відображає дійсної волі заповідача за заповітом. Право проживання надає право користування майном, а не право розпорядження та володіння. Тому тлумачення позивачем волі заповідача щодо переходу прав власності в даній ситуації не прийнятне.

Зазначив, що за вказаних обставин, викладені в запереченнях фактичні докази повністю спростовують позовні вимоги до відповідача.

У своїй відповіді на відзив позивач зазначила, що якщо керуватися позицією відповідача по цій справі, то її батько також є спадкоємцем майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 дружини, ОСОБА_7 ,та успадкував тоді 1/6 частку зазначеного житлового будинку, так як є три спадкоємці після її смерті: вона, ОСОБА_1 ; відповідач, ОСОБА_8 ; їх батько, ОСОБА_3 . На підставі зазначеної у відзиві на позовну заяву позиції відповідача можливо також зробити висновок, що на день смерті їхньому батьку належало 2/3 частки житлового будинку за АДРЕСА_1 , щодо яких він і зробив розпорядження в своєму заповіті, а не як відповідач зазначає, що ОСОБА_3 , заповів позивачу належну йому 1/2 частку вищевказаного житлового будинку.

Окремо зазначила, що листом від 02 вересня 2009 року П`ятою Миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області відповідач був повідомлений про необхідність надати оригінал правовстановлюючих документів на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_7 . Тобто, якщо відповідач вважав, що матері належить зазначений житловий будинок або його частка, він повинен був звернутися до суду за захистом свого порушеного права протягом 3 років, коли він дізнався про порушення свого права, тобто до 02 вересня 2012 року. На сьогодні відсутні будь-які рішення суду, за якими за ОСОБА_7 визнано право власності на частку в спільному майні подружжя або за відповідачем визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері.

Заповідач, ОСОБА_3 , не заповідав частку від частки чи половину

частки вищевказаного житлового будинку своїй доньці, ОСОБА_1 , а

зробив розпорядження щодо належної йому на праві власності частки житлового будинку

з господарськими спорудами і будівлями, що знаходиться у

АДРЕСА_1 , яка відповідно до правовстановлюючого

документа та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та

Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру

заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна становить

«частка власності 1/1».

На підставі викладеного просила відхилити відзив відповідача на її

позовну заяву про тлумачення заповіту, оскільки він є необґрунтованим та не

містить жодних доказів на підтвердження викладених у відзиві обставин.

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися. Від представника позивача адвоката Юрчак Я.І. надійшла заява про розгляд справи у відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, у своєму відзиві на позовну заяву заявив клопотання про розгляд справи у його відсутності, вважав, що позов підлягає частковому задоволенню оскільки вважав, що батько, ОСОБА_3 , у заповіті заповідав своїй дочці 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається з 1/2 частки у спільному майні подружжя.

Третя особа приватний нотаріус в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином про що свідчать наявні в матеріалах справи зворотні поштові повідомлення.

За результатами вивчення доводів позову, відзиву на позовну заяву та відповіді на відзив, дослідження матеріалів справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції 24.05.2011 року.

За життя ОСОБА_3 залишив заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І. 14.09.2009 року, відповідно до якого зробив розпорядження: «належну мені на праві власності частку житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, що знаходиться у АДРЕСА_1 заповідаю своїй дочці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.12.2010 р., виданого виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий будинок літ. А, загальною площею 40,10 кв.м., житловою площею 34,30 кв.м. з господарськими будівлями, спорудами та огорожами, частка 1/1, на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 26.11.2010 р. № 1481.

Вказане майно зареєстроване в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 16.12.2010 р. за реєстраційним номером 32388686, номер запису № 13881 в книзі: 203 на підставі свідоцтва про право власності ( НОМЕР_1 від 16.12.2010) виконавчого комітету Миколаївської міської ради, що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом про державну реєстрацію прав за № 28388726 від 16.12.2010 р.

З метою оформлення своїх спадкових прав позивач ОСОБА_1 звернулася до П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області проте, 21.11.2017 р. отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Відмова у вчиненні нотаріальної дії обумовлена тим, що спадкодавець ОСОБА_3 14.09.2009 р. залишив заповіт на ім`я своєї доньки ОСОБА_1 на належну йому частку житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 . На день смерті спадкодавця залишилося спадкове майно, яке складається з цілого житлового будинку, а не його частки, що розташований в АДРЕСА_1 .

У вказаній постанові також зазначено, що є спадкоємець за законом син спадкодавця, ОСОБА_4 , який звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Під час судового розгляду судом також було встановлено, що згідно з Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 11.08.1963 р., відповідач ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 . Батьками ОСОБА_4 вказані: ОСОБА_3 і ОСОБА_7 .

10.12.2012 р. ОСОБА_4 змінив прізвище на ОСОБА_6 , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції Миколаївської області 10.12.2012 р. видане свідоцтво про зміну імені та складений відповідний актовий запис № 29.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 277/2011 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 Тупиця ОСОБА_9 , відповідач ОСОБА_2 звернувся до П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори 19.10.2011 р. з заявою про прийняття спадщини після смерті його батька ОСОБА_3 .

Листом П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори від 05.09.2012 р. відповідача ОСОБА_2 було повідомлено про те, що від імені спадкодавця, ОСОБА_3 , виявлено наявність заповіту на спадковий житловий будинок не на користь відповідача. Однак, відповідачу було запропоновано в разі наявності у останнього підстав для отримання обов`язкової частки у спадщині, надати відповідну інформацію до нотаріальної контори.

З матеріалів спадкової справи № 435/2009, заведеної після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , вбачається, що відповідач ОСОБА_2 01.09.2009 р. звернувся до П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті його матері, ОСОБА_7 . В заяві повідомив, що його мати, ОСОБА_7 , проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

18.09.2009р. позивач ОСОБА_1 також подала заяву до П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті її матері, ОСОБА_7 . В заяві ОСОБА_1 також зазначила, що окрім неї у померлої залишився чоловік, що її пережив, ОСОБА_3 та який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а також син померлої, ОСОБА_4 , який зареєстрований за адресою: село Воскресенськ, Жовтневого району Миколаївської області.

Відповідно до листа П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори за вих. № 2034/02-14/435-09 від 02.09.2009 р., позивачу ОСОБА_1 повідомлено, що до 15.09.2009 р. вона має право звернутися до П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори з питань оформлення спадкових прав на майно, яке залишилося після смерті її матері гр. ОСОБА_7 . Також повідомлено, що якщо позивач не з`явиться до нотаріальної контори, вона буде вважатися спадкоємицею, яка спадщину не прийняла і подальше оформлення спадкових прав після смерті її батька буде здійснюватись не на її користь.

Згідно з статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно з статтею 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Проте, тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.

Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини.

При цьому, частина друга статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на момент укладення заповіту.

Згідно з статтею 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Виходячи зі змісту вказаних норм, суд може ухвалити рішення про тлумачення заповіту лише при розгляді юридичного спору між сторонами (пункт 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9).

Верховний Суд у складі об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину та з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

З огляду на викладене тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла дружина спадкодавця ОСОБА_3 ОСОБА_7 . Адресою проживання подружжя значиться спірний житловий будинок АДРЕСА_1 .

14.09.2009 р. спадкодавець ОСОБА_10 залишив заповіт на ім`я своєї доньки, ОСОБА_1 , зазначивши, що заповідає останній належну йому на праві власності частку житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, що знаходиться у АДРЕСА_1 .

Також з матеріалів справи вбачається, що право власності на частку в розмірі 1/1 в будинку АДРЕСА_1 було оформлено ОСОБА_3 26.11.2010 р. на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1481, тобто після складання заповіту від 14.09.2009 р.

За такого, суд доходить висновку, що посилання позивача на не включення до тексту заповіту нотаріусом дійсної волі заповідача у виді слів: «1/1 частку житлового будинку» є тільки припущенням позивача, що не є підставою для його тлумачення відповідно до положень ст.ст. 213, 1256 ЦК України.

Якщо в тексті заповіту була допущена помилка, то заповідач ОСОБА_3 за життя протягом майже двох років мав можливість усунути зазначену помилку шляхом звернення до нотаріальної контори для внесення змін до заповіту, складеного 14.09.2009 року, або складення нового заповіту.

Враховуючи, що текст заповіту не містить ані суперечностей, ані неточностей, складений зі слів заповідача, а також з урахуванням того, що при тлумаченні заповіту не допускається внесення змін у зміст заповіту, суд доходить висновку, що текст заповіту від 14.09.2009 року не підлягає тлумаченню, а позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст 7, 10, 12, 13, 76, 81, 141, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, ст.ст.213, 1236, 1256 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Козленок Світлани Іванівни, про тлумачення заповіту - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Сторони у справі:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: невідомий, адреса: АДРЕСА_2 ;

Третя особа - Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Козленок Світлана Іванівна, адреса: м. Миколаїв, проспект Богоявленський, 285.

Суддя: Я.А. Чернявська