Справа № 212/3368/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2022 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Козлова Д. О.,

за участю секретаря Кіясь А. Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу № 212/3368/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_3 ,

відповідачки ОСОБА_2 ,

представника відповідачки ОСОБА_4 , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із даним позовом до відповідачки, посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що з відповідачкою, ОСОБА_2 , вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 2005 року по 15 лютого 2022 року. В шлюбі у подружжя народились двоє дітей, 2005 та 2017 років народження. Родина позивача постійно мешкала та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , яка є власністю матері позивача, яка мешкає від них окремо. Перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 вони із позивачем на спільні грошові кошти привели вказану квартиру до ладу для проживання усієї родини, зробивши ремонт та придбавши необхідні меблі. Однак через подружню зраду відповідачки шлюб між ними було розірвано. Він також запропонував ОСОБА_2 розподілити спільне майно. Натомість, 8 липня 2022 року під час його перебування на роботі від матері він дізнався, що сусіди повідомили, як ОСОБА_2 на вантажній машині вивезла з квартири матері позивача меблі та побутову техніку. Коли він після роботи приїхав туди, то в їх спільному житлі було пусто, меблі, побутова техніка, покриття підлоги були відсутні. Зазначав, що ОСОБА_2 вивезла з квартири з кухні: кухонні меблі (навісні шафи та м`який куточок) вартістю 15000 грн., холодильник вартістю 15000 грн., газову варочну поверхню вартістю 3000 грн., духовий шафу вартістю 5000 грн., мікрохвильову піч вартістю 3000 грн., мультиварку вартістю 2000 грн., витяжну шафу вартістю 2000 грн., раковину-мийку разом зі змішувачем вартістю 2500 грн., столові прибори (ложки, виделки, ножі, пристосування) вартістю 1000 грн.; з ванної кімнати та туалету: пральна машина вартістю 6000 грн., бойлер вартістю 4000 грн., дзеркальна полка вартістю 2000 грн., рукомийник та змішувач вартістю 2500 грн.; з коридору: шафа-купе вартістю 6000 грн., вбудована вітальня вартістю 8000 грн.; зі спальні першої: ліжко двоспальне вартістю 5000 грн., гардероб вартістю 6000 грн., телевізор вартістю 15000 грн., комод із дзеркалом вартістю 2500 грн., кондиціонер вартістю 4000 грн., праска імпортна з прасковою дошкою вартістю 2500 грн., шторі віконні з карнизом вартістю 1000 грн., підлогове покриття (лінолеум) вартістю 1500 грн., постільна білизна вартістю 1500 грн., дві постільні ковдри загальною вартістю 1300 грн., подушки вартістю 1000 грн.; зі спальні другої: люстра вартістю 1200 грн., трельяж вартістю 2000 грн., диван розкладний вартістю 6000 грн., шафа-купе вартістю 6000 грн., підлогове покриття (лінолеум) вартістю 1000 грн., постільна білизна вартістю 150 грн., чотири ковдри загальною вартістю 2000 грн., подушки вартістю 1000 грн.; із зали: меблевий гарнітур вартістю 5000 грн., комп`ютерний стіл вартістю 2000 грн., ноутбук вартістю 8000 грн., люстра вартістю 2000 грн., телевізор вартістю 10000 грн., віконні ролети вартістю 1500 грн., кришталь (три вази, набір фужерів, набір рюмок, декоративні підставки та інше) вартістю 2000 грн., а також ручна пилка електрична вартістю 2000 грн., перфоратор вартістю 2500 грн., електрична дріль вартістю 1500 грн., електричний лобзік вартістю 2000 грн., а всього на загальну суму 173450 грн. Вказував, що вартість майна була ним визначена на день звернення до суду довільно з урахуванням ступеня зношеності при користуванні ним. При цьому вважав, що в разі незгоди відповідачки із вартістю такого майна, саме ОСОБА_2 має за власним бажанням на підставі ухвали суду провести товарознавчу експертизу для встановлення вартості спільного сумісного майна. Поведінка відповідачки щодо небажання чесно розділити спільне сумісне майно грубо порушують майнові права позивача, тому він змушений звернутись до суду з таким позовом. Оскільки за ст. 60, 70 СК все майно, набуте подружжям в період перебування в зареєстрованому шлюбі є спільним сумісним майном подружжя та належить кожному з них в рівних частках, то просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частку придбаного в шлюбі за спільні грошові кошти майна, розділивши між ним та ОСОБА_2 наведене позивачем у позові спільне сумісне майно, окрім ручної пилки електричної, перфоратору, електричної дрилі, електричного лобзіку шляхом залишення у власності ОСОБА_2 вказане майно зі стягненням на його користь вартість належної йому частки в сумі 86725 грн.

Не погоджуючись із позовними вимогами ОСОБА_2 подала відзив на позов, де вказувала, що вона із неповнолітніми дітьми після розірвання шлюбу із позивачем продовжила мешкати в кв. АДРЕСА_2 . Стверджувала, що вона із переліком майна, що піддягає поділу не погоджується, оскільки ОСОБА_1 не було доведено придбання такого майна, визначеного ним у позові, під час шлюбу сторін, а також не доведено його вартість, враховуючи те, що дійсна вартість майна визначається, виходячи із реальної вартості такого майна на час розгляду справи у суді. Додавала, що ОСОБА_1 не довів факт того, що майно з кв. АДРЕСА_2 було вивезено саме відповідачкою. На підставі переліченого просила суд повністю відмовити у позові ОСОБА_1 .

Позивач, ОСОБА_1 , та його представник адвокат Саліна М. О., підтримуючи заявлені вимоги у повному обсязі та надавши пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, стверджували, що саме ОСОБА_2 вивезла в липні 2022 року з кв. АДРЕСА_2 спільно набуте подружжям сторін майно, визначене у позовній заяві ОСОБА_1 , яке наразі перебуває у відповідачки, однак остання не повідомляє його місце знаходження, привласнивши таке майно собі, що стало приводом для звернення до відділу поліції із відповідною заявою, однак ознак кримінального правопорушення у діях відповідачки там не виявили. При цьому зазначали, що саме відповідачка повинна провести експертне дослідження щодо вартості спільного сумісного майна подружжя сторін, якщо вона не погоджується із вартістю майна, визначеного позивачем по даній справі. Тому вважали, що вартість, визначена ОСОБА_1 з урахуванням зносу, підлягає спростуванню саме стороною відповідачки на підставі експертного дослідження. Отже, просили суд задовольнити позов повністю.

Відповідачка, ОСОБА_2 , та її представник адвокат Ліфшиць З. О., у судовому засіданні, підтримуючи доводи, викладені ОСОБА_2 у відзиві на позов, додавали, що позивачем не доведено обсяг набутого подружжям сторін спільного майна, його вартість та того, що таке майно перебуває саме у ОСОБА_2 . Отже, просили у задоволені позову відмовити повністю.

Суд, дослідивши матеріали справи та опитавши свідків, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом було встановлено, що з 22 січня 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 15 лютого 2022 року, що підтверджується копією вказаного рішення.

Згідно із ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За ч. 1 ст. 61 СК об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Таким чином за загальним правилом, що випливає з наведених правових норм, вбачається, що будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведене набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі.

Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Суд у цьому сенсі зазначає, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18.

Заінтересована особа може натомість довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Суд зауважує, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 6 жовтня 2021 року по справі № 234/17030/18.

Натомість, суд зазначає, що належних та допустимих доказів на спростування презумпції права спільної сумісної власності колишнього подружжя сторін на доведене позивачем спільне сумісне майно подружжя сторін відповідачкою суду не було надано, внаслідок чого посилання ОСОБА_2 на те, що сторони не набули такого майна, суд відкидає, виходячи з наступного обґрунтування.

Так у судовому засіданні ОСОБА_2 визнала, що на момент припинення спільного проживання подружжя сторін у кв. АДРЕСА_2 було у наявності наступне майно та речі: кухонні меблі (навісні шафи та м`який куточок), холодильник, газова варочна поверхня, духова шафа, мультиварка, витяжна шафа, раковина-мийка разом зі змішувачем, столові прибори, пральна машина, бойлер, рукомийник і змішувач, ліжко двоспальне, два телевізори, комод із дзеркалом, кондиціонер, праска з прасковою дошкою, шторі віконні з карнизом, підлогове покриття (лінолеум), постільна білизна, дві постільні ковдри, подушки, трельяж, диван розкладний, шафа-купе, постільна білизна, подушки, меблевий гарнітур (стінка), ноутбук та люстра.

В той же час у судовому засіданні було допитом свідків підтверджено, що на момент виникнення спору між сторонами у кв. АДРЕСА_2 також була мікрохвильова піч, дзеркальна полиця, шафа-купе, вбудована вітальня, люстра, комп`ютерний стіл та підлогове покриття (лінолеум), незважаючи на невизнання цього факту відповідачкою.

Так допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_5 (мати позивача), ОСОБА_6 (племінниця позивача), ОСОБА_7 (сусідка сторін) та ОСОБА_8 (сусідка сторін), підтвердили суду, що ОСОБА_1 разом із ОСОБА_2 мешкали у шлюбі в кв. АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_5 , зробивши там ремонт та придбавши побутову техніку та меблі під час подружнього життя. Також свідки вказали суду, що 8 липня 2022 року на вантажній машині за вказівкою відповідачки вантажники погрузили меблі та техніку у таку машину та вивезли з кв. АДРЕСА_2 у невідомому напрямку, слідом за якими на іншій машині поїхала ОСОБА_2 . Зокрема, свідки суду вказали, що вони пам`ятають майно, яке було придбано подружжям сторін та перебувало у їх житлі до 8 липня 2022 року, з того, що було визначено у позовній заяві ОСОБА_1 , а саме: лампи, мийка у ванній, дзеркальна полка, пральна машина, бойлер, полка для взуття, шафа з вішалками, комора (шафа-купе), лінолеум з підлоги, диван маленький та диван великий, меблева стінка (сервіс), два телевізори, дві люстри, стіл для комп`ютера, ноутбук, шафа-купе, трюмо, диван, два комоди з ящиками, один з яких з дзеркалом, великий шифоньєр, двоспальне ліжко, вбудовану кухню (верхні та нижні полки), газова плита, мийка, духова шафа, холодильник, мікрохвильова піч, стіл зі стільцями, які потім було вивезено відповідачкою, а залишилось в такому житлі лише частина посуду та стіл зі старим диваном, що належав ОСОБА_5 .

Крім того наявність у кв. АДРЕСА_2 меблевої стінки та телевізору у зальній кімнаті, шафи та вбудовані меблі у прихожій, мийки, крану та пральної машини у ванній кімнаті, маленького дивану та постільної білизни у житловій кімнаті, столу та стільця у кухні, - підтверджується оглянутими у судовому засіданні фотографіями, долученими позивачем.

В той же час у судовому засіданні на підставі сукупності зібраних доказів не було встановлено, що на момент виникнення спору у сторін щодо спільного майна у кв. АДРЕСА_2 там перебувало ще дві ковдри, віконні ролети, а також не визначено та не підтверджено в судовому засіданні за родовими ознаками й не визначено кількість наявного гардеробу і кришталю, тому в частині визнання спільним сумісним майном перелічених речей суд позивачу відмовляє.

Отже, встановлене судом спільне майно сторін з підстав, передбачених ст. 60, 61 СК та ст. 368 ЦК, є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача, як подружжя, яке було набуте спільно за час їх перебування у шлюбі.

За ч. 1 ст. 65 СК дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

За ч. 1 ст. 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

На підставі ч. 2 ст. 370 ЦК в разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Таким чином, керуючись наведеними правовими нормами, враховуючи презумпцію права спільної сумісної власності спірного майна, суд за встановленими обставинами справи дійшов висновку, що позивачем було доведено, що встановлене судом майно та речі з кв. АДРЕСА_2 було спільною сумісною власністю колишнього подружжя сторін, на яке ОСОБА_1 має право власності в розмірі 1/2 частки.

Натомість, оглянуте судом відео, долучене позивачем, у сукупності зі свідченнями свідків підтверджує, що спільні сумісні речі та меблі сторін у кв. АДРЕСА_2 після того, як їх було звідси вивезено відповідачкою, вже відсутні у такому житлі.

Звернення ОСОБА_1 9 липня 2022 року до поліції з приводу неправомірних дій ОСОБА_2 щодо вивезення спільно набутого майна з кв. АДРЕСА_2 підтверджується талоном-повідомленням про прийняття заяви про кримінальне правопорушення та відповіддю від 22 липня 2022 року ВП № 3 КРУП ГУ НП в Дніпропетровській області про відсутність у діях відповідачки складу кримінального правопорушення.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 71 СК та ч. 2 ст. 364 ЦК поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК в разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2017 року № 11 роз`яснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2017 року № 11, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18 квітня 2018 року по справі № 201/14044/16-ц.

Отже, суд дійшов висновку, що оскільки за позивачем було встановлено право власності на 1/2 частку визначеного судом спільного сумісного майна колишнього подружжя сторін, яке було фактично самовільно, тобто без згоди ОСОБА_1 , вивезено відповідачкою з кв. АДРЕСА_2 , то на користь позивача підлягає стягненню половина вартості такого майна, тобто грошова компенсація його вартості.

В той же час суд встановив, що між сторонами не було досягнуто згоди щодо вартості встановленого судом спільного сумісного майна у кв. АДРЕСА_2 , бо ОСОБА_2 категорично не погоджувалась із вартістю такого майна, вказаного ОСОБА_1 , тому вартість майна повинна була визначатись його дійсної вартості на час розгляду справи в суді.

Аналогічна правова позиція була викладена Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 03 жовтня 2018 року по справі № 127/7029/15-ц.

Суд при цьому зазначає, що у випадку відчуження (приховання) майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Аналогічна правова позиція була викладена Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 03 жовтня 2018 року по справі № 127/7029/15-ц.

В той же час у судовому засіданні не було доведено стороною позивача ОСОБА_1 належними та допустимим доказами вартість спільного сумісного майна, щодо якого у колишнього подружжя сторін виник спір.

При цьому суд зауважує, що помилкова позиція позивача ОСОБА_1 та його представника, ОСОБА_3 , зумовлена тим, що саме на сторону відповідачки покладається обов`язок доводити розмір вартості встановленого судом спільного сумісного майна сторін у кв. АДРЕСА_2 , незважаючи на те, що за ст. 81 ЦПК доведення вартості такого майна покладається відповідно на ОСОБА_1 , як на позивача, який стверджував, що таке майно було, а не на ОСОБА_2 , яка заперечувала наявність такого майна та не визнавала його вартості, вказаної позивачем.

Таким чином за відсутності будь-яких об`єктивних даних про вартість спільного сумісного майна колишнього подружжя сторін, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК), суд позбавлений можливості визначити розмір компенсації ОСОБА_1 , що становить 1/2 частку від такого майна, яку йому повинна була б сплатити відповідачка ОСОБА_2 .

Внаслідок наведеного в частині вимог ОСОБА_1 про залишення у власності ОСОБА_2 вказаного ним спільного сумісного майна зі стягненням на користь позивача з відповідачки грошової компенсації в сумі 86725 грн. суд позивачу відмовляє.

Відповідно до ст. 141 ЦПК з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню витрати ОСОБА_1 на оплату судового збору при подачу даного позову відповідно до частки задоволених судом вимог, тобто у сумі 496,20 грн.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступні речі: кухонні меблі (навісні шафи й м`який куток), холодильник, газова варочна поверхня, духова шафа, мікрохвильова піч, мультиварка, витяжна шафа, раковина-мийка разом зі змішувачем, столові прибори (ложки, виделки, ножі, пристосування), пральна машина, бойлер, дзеркальна полка, рукомийник й змішувач, дві шафи-купе, вбудована вітальня, ліжко двоспальне, телевізор, комод із дзеркалом, кондиціонер, праска імпортна з прасковою дошкою, штори віконні з карнизом, підлогове покриття (лінолеум), дві постільні білизни, дві постільні ковдри, подушки, дві люстри, трельяж, диван розкладний, дві ковдри, меблевий гарнітур (стінка), комп`ютерний стіл, ноутбук, телевізор, - визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку переліченого майна.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 496,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 5 грудня 2022 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя Д. О. Козлов