Дата документу 14.12.2022 Справа № 337/2237/22
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 337/2237/22 Головуючий у 1-й інстанції: Гнатик Г.Є. Провадження №22-ц/807/2188/22 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В., Камалової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики, визнання права на частку майна, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який у серпні 2022 року уточнила до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики, визнання права на частку майна.

В обґрунтування позову зазначено, що 01 вересня 2019 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір позики, на підтвердження якого ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 розписку про те, що 01 вересня 2019 року він взяв у неї в борг грошові кошти у сумі 1 000 000 (один мільйон) грн, зі строком повернення до 01 липня 2022 року. До теперішнього часу з вини ОСОБА_2 сума отриманої останнім позики ОСОБА_1 не повернута. 23 серпня 2022 року ОСОБА_1 отримала відзив на позовну заяву з пропозицією ОСОБА_2 передати їй в рахунок боргу частку в ТОВ «Форестер» в розмір 390 621 грн. Таким чином, якщо ОСОБА_2 передасть ОСОБА_1 свою частку в ТОВ «Форестер», то його борг зменшиться і буде складати 609 379 грн.

У зв`язку з чим, просила суд визнати за ОСОБА_1 право власності на частку ОСОБА_2 в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Форестер» в розмрі 390 621 грн шляхом її перереєстрації у державного реєстратора, а також стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 залишок суми боргу, що становить 609 379 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2022 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки розписці від 01 вересня 2019 року, з якої чітко вбачається, що ОСОБА_1 передала ОСОБА_3 в борг грошові кошти у розмірі 1000000 грн, які він зобов`язався повернути до 01 липня 2022 року. Тобто зміст розписки містить відомості про передачу позивачем грошових коштів та отримання їх відповідачем, строк щодо обов`язку їх повернення. Суд також не врахував, що ОСОБА_4 сам визнав наявність договору позики, розписки та самого факту заборгованості перед позивачем, який у розмірі 1 000 000 грн було отримано ним від ОСОБА_1 із зазначенням терміну до якого він повинен повернути кошти.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення судової повістки (а.с.69) до апеляційного суду не з`явилася, водночас надала до Запорізького апеляційного суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с. 71).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що Європейський суд з прав людини у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справ, остання реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), заяву ОСОБА_1 про розгляд справи за її відсутності, апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності ОСОБА_1 .

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задовленню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частні або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не доведено факт укладення між нею та ОСОБА_2 договору позики, передачі нею останньому грошових коштів, які ОСОБА_1 наразі вимагає їй повернути.

З такими висновками суду першої інстанції не погоджується колегія суддів, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 01 вересня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики у вигляді розписки, яка власноруч написана ОСОБА_2 зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 отримав в борг у ОСОБА_1 до 01 серпня 2019 року грошові кошти у розмірі 1 000 000 грн для розвитку власного бізнеса, які зобов`язався повернути до 01 липня 2022 року (а.с.7).

Оригінал розписки 12 грудня 2022 року ОСОБА_1 надана суду апеляційної інстанції (а.с.72-73).

У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

У частині першій статті 532 ЦК України визначено, що місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору.

Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див. висновок у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що "досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки".

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає (частини перша, друга статті стаття 545 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок, що "зміст розписки про одержання виконання у статті 545 ЦК України не встановлений, але, для забезпечення визначеності у відносинах суб`єктів логічним видається вказувати в ній, зокрема: підставу виникнення зобов`язання (наприклад, номер та дату укладення договору); ім`я (найменування) кредитора та боржника; суб`єктів, які здійснили виконання (боржник або інша особа) та які прийняли виконання (кредитор або управомочена ним особа); зміст зобов`язання (наприклад, сплата грошових коштів); дату або момент виконання зобов`язання; місце виконання зобов`язання; обсяг виконання (повний або частковий); місце знаходження (проживання) кредитора та боржника; дату і місце складення розписки".

У пункті 86 постанови Великої палати Верховного Суду України від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).

У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненнямнею процесуальних дій (частина друга, четверта статті 12 ЦПК України).

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Зі змісту власноруч написаної розписки ОСОБА_2 , оригінал якої міститься в матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_2 отримав в борг у ОСОБА_1 01 вересня 2019 року грошові кошти у розмірі 1 000 000 грн для розвитку власного бізнеса, які зобов`язався повернути до 01 липня 2022 року (а.с.7).

Обставини укладення сторонами договору позики від 01 вересня 2019 року, за яким ОСОБА_1 надала позичальнику ОСОБА_2 суму позики, визнавались сторонами договору і не оспорювались.

У відзиві на позов ОСОБА_2 не заперечував, що він кошти за борговою розпискою від 01 вересня 2019 року не повернув та висловив пропозицію передати позивачу в рахунок боргу частку в ТОВ «Форестер» в розмір 390 621 грн. Таким чином, його борг зменшиться і буде складати 609 379 грн ( а.с. 18).

Отже, така процесуальна поведінка відповідача свідчить про визнання ним обставини невиконання належним чином зобов`язань за договором позики від 01 вересня 2019 року, та ненадання при розгляді цієї справи відповідних доказів щодо повернення боргу.

Тому з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства у суду були відсутні підстави вважати, що зазначена розписка не є підтвердженням факту передачі ОСОБА_1 та отриманням ОСОБА_2 коштів за договором позики від 01 вересня 2019 року.

Крім того, до апеляційної скарги, ОСОБА_1 надала письмовий договір позики від 01 вересня 2019 року, який було укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в якому зазначені всі істотні умови договору, а саме в п. 1 договору зазначено, що Позикодавець передає у власність Позикодавцю грошові кошти в сумі 1000000 ( один міліон) гривень 00 копійок, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві суму позики в строк встановлеий цим договором. В п. 3 договору передбачено, що Позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцеві позику ( грошові кошти) у строк до 01 липня 2022 року ( а.с. 74).

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що між сторонами укладено договір позики, в якому зазначені всі істотні умови договору, ОСОБА_1 надала в позику ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1000000 грн, які останній отримав, проте в установлений сторонами строк їх не повернув, тому заборгованість підлягає стягненню. Однак за уточненою позовною заявою позивач ОСОБА_1 просить стягнути борг за розпискою в сумі 609 379 грн, тому саме ця сума підлягає стягненню , оскільки відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на частку ОСОБА_2 в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Форестер» у сумі 390 621,00 грн та перереєстрації у держреєстратора, то колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається із статуту ТОВ «Форестер» первинно зареєстровано відділом реєстрації та єдиного реєстру Хортицької районної адміністрації Запорізької області від 06 лютого 2001 року за реєстраційним номером 25489315Ю0010244, затверджений Зборами учасників товариства протоколом № 10 від 21 березня 2016 року, учасниками товариства є «Форестер» ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 (а.с.19-24).

Відповідно до ст. 4 Статуту, Статутний фонд товариства складає 964 375 грн, за ОСОБА_2 390 621 грн, ОСОБА_5 286 877 грн, ОСОБА_1 286 877 грн (а.с.20).

У статті 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з частиною першою статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до пунктів 3, 4, 15 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах; інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Справи у спорах щодо правочинів незалежно від їх суб`єктного складу, які стосуються акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав у юридичній особі, підлягають розгляду господарськими судами. Винятком є спори щодо таких дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення сімейних і спадкових прав та обов`язків, які мають вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Такі правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 листопада 2020 року у справі № 922/88/20 (провадження № 12-59гс20).

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про господарські товариства" господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками.

Також, відповідно до частини першої статті 167 ГК України, корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Отже, корпоративним є спір щодо створення, діяльності, управління та припинення юридичної особи - суб`єкта господарювання, якщо стороною у справі є учасник (засновник, акціонер, член) такої юридичної особи, у тому числі й той, який вибув.

Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Статтею 100 ЦК України встановлено, що право участі у товаристві є особистим немайновим правом і не може окремо передаватися іншій особі

Згідно із частиною першою статті 89 ГК України управління діяльністю господарського товариства здійснюють його органи та посадові особи, склад і порядок обрання (призначення) яких визначається залежно від виду товариства, а у визначених законом випадках - учасники товариства.

Відповідно до частини другої статті 97 ЦК України, органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із частиною першою статті 98 ЦК України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства.

Учасник товариства у випадках та в порядку, встановлених законом, може бути виключений з товариства (частина друга статті 100 ЦК України).

Згідно зі статтею 29 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", який набрав чинності 17 червня 2018 року, загальні збори учасників є вищим органом товариства.

Відповідно до частини п`ятої статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" для державної реєстрації змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю подаються такі документи: 1) заява про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі; 2) документ про сплату адміністративного збору; 3) один із таких відповідних документів: в) заява про вступ до товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю. Справжність підписів на документі, визначеному підпунктом "в" цієї частини, засвідчується нотаріально, з обов`язковим використанням спеціальних бланків нотаріальних документів. Разом з таким документом подається нотаріально засвідчена копія свідоцтва про право на спадщину. На підтвердження правонаступництва юридичної особи використовуються відомості Єдиного державного реєстру, у тому числі установчі документи такої юридичної особи, що містяться в Єдиному державному реєстрі.

Відповідач є власником частки у статутному капіталі ТОВ «Форестер», право на частку у статутному капіталі товариства не є тотожним з правом на участь у товаристві (так зване "право з частки"), яке є особистим немайновим правом. Позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання за нею права власності на частку ОСОБА_2 в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Форестер» у сумі 390 621,00 грн у цій справі, фактично прагне набути у власність частки ОСОБА_2 у статутному фонді (статутному капіталі) товариства.

Ураховуючи викладене, колегя суддів дійшла висновку про закриття провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на частку ОСОБА_2 в Товаристві з обмеженою відповідальність «Форестер» у сумі 390621, 00 грн, перереєстрації у держреєстратора, оскільки з огляду на суб`єктивний склад учасників спору, предмет і підставу позову, а також характер спірних правовідносин, заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги підлягають розгляду за правилами господарського судочинства.

Відповідно до частини першої, другої ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних суддів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням наведених норм процесуального права, правовідносини, які виникли між сторонами у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на частку ОСОБА_2 в Товаристві з обмеженою відповідальність «Форестер» у сумі 390621, 00 грн, перереєстрації у держреєстратора є господарсько-правовими, тому спір в цій частині підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України, якщо провадження у спраі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків

Таким чином, провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на частку ОСОБА_2 в Товаристві з обмеженою відповідальність «Форестер» у сумі 390621, 00 грн та її перереєстрації у держреєстратора підлягає закриттю.

Роз`яснити позивачеві ОСОБА_1 її право протягом десяти днів з дня отримання нею відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи в частині позовнимх вимог за якими закрито провадження у цій справі за встановленою юрисдикцією.

З огляду на зазначене колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2022 року не можна вважати законним та обгрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 01 вересня 2019 року у розмірі 609379 гривень. В частині визнання за ОСОБА_1 права власності на частку ОСОБА_2 в ТОВ « Форестер» в розмірі 390621, 00 грн, перереєстрації у держреєстратора провадження підлягає закриттю.

Аргументи апеляційної скарги є частково виправданими.

Відповідно до ч. 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунрок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки, суд апеляційної інстанції задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 609379 гривень, позивач ОСОБА_1 є інвалідом II групи безстроково, що підтверджується посвідченням НОМЕР_1 ( а.с. 4), отже, від сплати судового збору звільнена на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України « Про судовий збір», тому з ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір, що підлягав сплаті позивачем за подання позовної заяви у розмірі 12405 грн ( 2481х5=12405) що підлягав сплаті за подання апеляційної скарги у розмірі 18607, 50 грн ( 12405х150%), а всього у розмірі 31012, 50 грн ( 12405+ 18607, 50).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 377, 381 - 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2022 року у цій справі справі скасувати. Прийняти нове судове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики, визнання права на частку майназадовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 вересня 2019 року у сумі 609379, 00 грн.

Провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на частку ОСОБА_2 в Товаристві з обмеженою відповідальність « Форестер» у сумі 390621, 00 грн закрити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 12405,00 грн, за подання апеляційної скарги у розмірі 18607,50 грн, а всього у розмірі 31012,50 грн.

Роз`яснити позивачеві ОСОБА_1 її право протягом десяти днів з дня отримання нею відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи в частині позовнимх вимог за якими закрито провадження у цій справі за встановленою юрисдикцією.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 19 грудня 2022 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Кочеткова І.В.