ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 686/27691/20

Провадження № 22-ц/4820/427/22

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.

розглянув без повідомлення учасників справи справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 грудня 2021 року, суддя Бондарчук В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_3 , про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави,

встановив:

В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_3 , про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави.

Обґрунтовуючи позов вказав на те, що 20.08.2020 року ним було перераховано на рахунок ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 9100 грн. для надання медичних послуг дружині, ОСОБА_3 він разом із дружиною перебували у місті Вінниця з 11.10.2020 року по 16.10.2020 року, де повинна була бути проведена операція, однак медичних послуг отримано не було, договір в письмовій формі про їх надання укладений не був. В подальшому відповідач відмовився від спілкування з ним та його дружиною, відмовився повернути сплачені ними кошти, у зв`язку з чим зазначені кошти підлягають поверненню як такі, що набуті відповідачем без достатньої правової підстави.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01.12.2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що перерахування коштів ОСОБА_2 в сумі 9100 грн. було здійснено ОСОБА_1 з метою отримання медичної допомоги для дружини ОСОБА_3 , при цьому зазначені кошти були сплачені в межах першого етапу лікування, планування, і взяті на себе зобов`язання були в повному обсязі виконані лікарем ОСОБА_2 , вибір якого з метою отримання медичної допомоги був здійснений пацієнткою ОСОБА_3 самостійно. Позивачем було вчинено дії з метою отримання медичної послуги на користь третьої особи, що вказує на існування між сторонами договірних відносин. В той же час ОСОБА_1 не надано суду доказів на підтвердження обставин щодо ненадання ОСОБА_2 медичних послуг на спірну суму.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

На обґрунтування скарги апелянт зазначив, що cудом першої інстанції належним чином не перевірено доводів позивача, які мають значення для правильного вирішення справи, не надано належної оцінки доказам. Суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що між сторонами не було укладено письмового договору, медичні послуги надані не були. Оплата здійснювалась на особовий рахунок ОСОБА_2 , а не на його банківський рахунок фізичної особи - підприємця. Відповідачем надано до суду докази з пропущенням процесуального строку відведеного законом на їх подання та не надіслано їх копії позивачу у встановленому законом порядку. Договірні відносини між сторонами не виникли, переказ особистих коштів позивачем було здійснено з метою у майбутньому отримати послуги та підписати договір, але цього зроблено не було.

Розгляд справи проведений в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.08.2020 року на підставі платіжного доручення №Р24А541647337С41670 ОСОБА_1 перерахував на картковий рахунок НОМЕР_1 ОСОБА_2 , який є фізичною особою-підприємцем, вид діяльності стоматологічна практика (код згідно КВЕД 86.23), кошти в сумі 9100 грн.

Відповідно до довідки Вінницького національного медичного університету №18 від 21.01.2021 року, ОСОБА_2 працює в університеті на посаді асистента кафедри хірургічної стоматології та щелепно-лицевої хірургії з 08.10.2020 року.

Між ОСОБА_2 та дружиною позивача, ОСОБА_3 , було досягнуто домовленості щодо лікування та проведення планових підготовчих дій д оперативного втручання шляхом обміну повідомленнями у мобільному додатку «Viber». Зокрема, на першому етапі між сторонами було погоджено оплату послуг біоінженера, 3D моделювання, виготовлення шаблонів, вартість послуг по діджетл скануванню в розмірі 2000 грн., виготовленню капи в розмірі 1500 грн., 3D моделювання та 3D планування 2800 грн., виготовлення 3D шаблонів 2800 грн.

ОСОБА_3 надала згоду на отримання такого виду послуг з відповідною ціною, про що нею було зазначено у переписці мобільному додатку 27.07.2020 року.

На підтвердження оплати послуг ОСОБА_2 було надано копію товарного чеку №0401-1 від 20.08.2020 року на суму 9100 грн., які були сплачені на підставі банківського переказу №Р24А541647337С41670.

13.01.2020 року між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_4 було укладено договір про надання послуг, а 14.10.2020 року між ними було підписано акт приймання-передачі виконаної роботи, згідно з яким ФОП ОСОБА_4 виконав роботи щодо скасування прикусу для пацієнтки ОСОБА_3 , виготовив індивідуальну капу для пацієнтки ОСОБА_3 , за що ФОП ОСОБА_2 сплатив кошти в сумі 3500 грн.

16.10.2020 року було складено акт про те, що пацієнтка ОСОБА_3 не з`явилася на заплановане оперативне втручання без будь-яких пояснень.

З даних копій журналу відвідувань вбачається, що ОСОБА_3 була на прийомі в лікарні 04.07.2020 року та 13.10.2020 року.

На ім`я ОСОБА_3 ФОП ОСОБА_2 було заведено медичну картку № НОМЕР_2 , в якій здійснені відповідні записи, щодо діагнозу, рекомендацій по лікуванню, дат відвідування, перенесення оперативного втручання (13.10.2020 року) та відмови від оперативного втручання (16.10.2020 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до положень ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (стаття 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норма глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Вказана правова позиція сформульована Верховним Судом у постановах: від 10.09.2018 року у справі № 638/11807/15-ц (провадження № 61-1215св17), від 12.09.2018 року у справі № 154/948/16 (провадження № 61-4497ск18), від 12.12.2018 року у справі № 205/3330/14-ц (провадження № 61-1133св18).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що дружина позивача, ОСОБА_3 була на прийомі у лікаря ОСОБА_2 04.07.2020 року та 13.10.2020 року, а також за допомогою мобільного застосунку «Viber» узгоджувала із лікарем ОСОБА_2 план дій щодо свого лікування, отримала інформацію та погодилась на оплату першого етапу лікування вартістю 9100 грн.

Суд дослідив речові докази, які вказують на те, що запланована робота була виконана, відтак перерахунок грошових коштів позивачем на особистий рахунок відповідача був здійснений не помилково, а свідомо та виключно в силу відносин, які склалися між дружиною позивача, ОСОБА_3 , та лікарем ОСОБА_2 , і такі відносини передбачали необхідність проведення перерахунку коштів (постанова Верховного Суду від 18.08.2021 року у справі № 475/897/19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі №922/3412/17 (провадження №12-182гс18) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Провівши оцінку доказів у відповідності з вимогами процесуального Закону, правильно встановивши обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень про кондикційні зобов`язання, з огляду на договірний склад спірних правовідносин.

Недотримання відповідачем вимог ст. 100 ЦПК України щодо посвідчення направлених позивачу електронних копій письмових документів не може бути підставою для скасування або зміни рішення, оскільки вказане порушення до неправильного вирішення справи не призвело. В той же час, справа не містить повідомлення поштового зв`язку про одержання відповідачем копії ухвали суду про відкриття провадження у справі від 14.12.2020 року, відтак посилання апелянта на те, що відведений в ухвалі суду процесуальний строк на подачу відзиву та письмових доказів збіг є необґрунтованим.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, тому доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповного встановлення усіх обставин справи є необґрунтованими.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 лютого 2022 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова