Справа № 658/3400/17
(провадження № 2/658/420/22)
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 року м.Каховка

Каховський міськрайонний суд Херсонської області у складі:

головуючого- судді Подіновської Г.В.,

за участю: секретаря Уманець А.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представників позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Каховка Херсонської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про позбавлення права користування житловим приміщенням,

встановив:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позовних вимог позивач вказав, що квартира АДРЕСА_1 була приватизована 20.09.2011 року колишньою дружиною позивача ОСОБА_6 , шлюб з якою розірвано у 2016 році, та дітьми ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в рівних частках.

На момент приватизації вказана квартира відносилася до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, тому позивач є співвласником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_6 .

У вищезгаданій квартирі, крім позивача, його колишньої дружини та дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , зареєстрований та проживає відповідач ОСОБА_4 , згоди на реєстрацію якого позивач не давав.

Реєстрація відповідача в квартирі АДРЕСА_1 не дає позивачу можливості здійснювати повно і незаперечно свого права користування майном, відповідач нормальних контактів з позивачем не підтримує, веде себе провокаційно, через наклепницькі звернення до правоохоронних органів намагається принизити позивача та створити умови, які б змусили останнього залишити квартиру.

Просив усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом позбавлення ОСОБА_4 права користування житловим приміщенням - вищевказаною квартирою.

Ухвалою Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 31.10.2017 року до участі в справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_5 .

Ухвалою Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 13.11.2017 року, яка залишена без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 06.12.2017 року, провадження у справі зупинене до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №658/4112/16-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , третя особа відділ у справах дітей виконавчого комітету Каховської міської ради про визнання частки у спільному майні та поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_9 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло.

Ухвалою суду Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 12.05.2021 року провадження у справі поновлено.

У судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засіданні не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та письмове заперечення на позовну заяву, в якому вказав, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 20.09.2011 року квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 (дружині відповідача), ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на праві спільної часткової власності. Позивач не є власником або співвласником вказаної квартири, тому його згода на реєстрацію відповідача в квартирі не потрібна, крім того, відповідач не створює позивачеві перешкод у користуванні квартирою і не намагається примусити його залишити квартиру. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідачка ОСОБА_5 з`явилася у судове засідання 13.11.2017 року, в наступні судові засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заперечень проти позову або відзиву на позовну заяву не подавала.

Заслухавши пояснення позивача та його представників, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст.15,16 ЦК України, ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: доньку ОСОБА_7 , 2003 року народження, та сина ОСОБА_8 , 2010 року народження.

Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 22.09.2016 року у справі №658/2334/16-ц шлюб розірвано.

17.06.2017 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , прізвище відповідачки змінено на « ОСОБА_10 » (а.с.19).

07.04.2010 року позивачу ОСОБА_1 надано службове приміщення трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується копією ордеру (а.с.6).

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 20.09.2011 року квартира АДРЕСА_1 згідно з розпорядженням від 20.09.2011 року №47-п належить відповідачці ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на праві спільної часткової власності з рівними частками кожному (а.с.7).

Зазначені вище фактичні обставини встановлені постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду віл 22.09.2021 у справі №658/4112/16-ц (а.с.105-109).

Вказаною постановою рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 12.11.2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , третя особа Виконавчий комітет Каховської міської ради Херсонської області, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним та скасування розпорядження, стягнення грошових коштів та постанову Херсонського апеляційного суду від 23.03.2021 року, якими відмовлено в частині вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконавчим комітетом Каховської міської ради 20.09.2011 року на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1 та скасування розпорядження голови Каховської міської ради від 20.09.2011 року №47-п, змінено, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Відповідно до ч. 5 ст. 61 СК України (в редакції Закону України №2913-VI від 11.01.2011 року, яка була чинною на момент приватизації квартири АДРЕСА_1 ), об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є, зокрема, житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду.

Отже, 1/3 частина вказаної квартири є спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_5 . Власниками інших 2/3 частин квартири є ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Частки співвласників не виділені.

Згідно довідки відділу реєстрації місця проживання осіб Каховської міської ради Херсонської області №3817-д від 14.09.2019 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані п`ять осіб: співвласник ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 (донька), ОСОБА_8 (син), ОСОБА_4 (чоловік) (а.с.5).

Відповідач ОСОБА_4 зареєстрований у спірній квартирі з 05.09.2017 року зі згоди ОСОБА_5 , але без згоди позивача ОСОБА_1 , що підтверджується копіями документів, які надавались через центр надання адміністративних послуг Каховської міської ради для здійснення реєстрації (а.с.132).

Згідно ч. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст.. 321 ЦК).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Право власності є об`єктом захисту відповідно до Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСПЛ) напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири, так і на наймача.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії».

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» ( рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України»).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства»). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини»; рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії»; рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» та інші).

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції, на що неодноразово вказував ЄСПЛ в своїх рішеннях, зокрема, у рішенні від 14 грудня 2017 року у справі "Дакус проти України"; від 02 березня 2011 року "Кривіцька та Кривіцький проти України"; від 17 травня 2018 року "Садов`як проти України".

Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.

За змістом позовних вимог, спір виник між співвласником частини квартири ОСОБА_1 з одного боку, та співласником частини квартири - ОСОБА_5 і користувачем цієї квартири ОСОБА_4 , з іншого боку, з приводу користування відповідачем вказаним житлом, в яке останній вселився як член сім`ї відповідачки з її згоди та продовжує проживати й на даний час разом з дружиною та її дітьми ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які також є співвласниками квартири( по 1/3 частини кожний).

Згідно зі ст. 46 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, в яких вони беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи, або особи, цивільна дієздатність якої обмежена.

Висновки суду по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені за належного суб`єктного складу її учасників.

Таким чином, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 наділені цивільною процесуальною правоздатністю.

Разом з тим, звертаючись до суду з позовом про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування всією квартирою, позивач не подавав клопотань або заяв про залучення до участі в справі вказаних осіб, тому суд позбавлений можливості з`ясувати їх думку щодо проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі.

Враховуючи підстави для реєстрації місця проживання відповідача, термін проживання в даній квартирі, суд дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_1 є житлом відповідача й відповідно об`єктом захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доказів наявності у відповідача ОСОБА_4 іншого житла позивачем не надано.

Крім того, позивач на надав жодних доказів того, що внаслідок реєстрації відповідача ОСОБА_4 у вказаній квартирі йому створені перешкоди в користуванні цим неруховим майном.

За наведених обставин суд вважає, позовні вимоги ОСОБА_11 про позбавлення ОСОБА_4 права користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 258-259, 263, 264, 265, 268, 273, 280-282, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_4 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_5 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) про позбавлення права користування житловим приміщенням відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Херсонського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Г. В. Подіновська