ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1498/22 Справа № 203/887/21 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненим, 06 травня 2021 року, позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те що, з 16 жовтня 2010 року вони перебувають у зареєстрованому шлюбі за час якого набули ряд майна, квартиру АДРЕСА_1 , а також автомобіль марки «Volxwagen» (модель Transporter, рік випуску 1986, об`єм двигуна 1600,0 см3), право власності на які зареєстроване за відповідачкою. Наразі вирішується питання про розірвання шлюбу, мирним шляхом вирішити питання стосовно поділу майна подружжя, відповідач відмовляється, а тому просив суд ухвалити рішення яким здійснити поділ майна подружжя, визнати за ним та за відповідачем право власності по 1/2 частині за кожним на квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Volxwagen». Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 серпня 2021 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Volxwagen» (модель Transporter, рік випуску 1986, об`єм двигуна 1600,0 см3). Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Volxwagen» (модель Transporter, рік випуску 1986, об`єм двигуна 1600,0 см3). Вирішено питання стосовно судових витрат (а.с.63-64).

Не погодившись з таким рішенням в частині відмови у визнанні за ним права власності на 1/2 частину квартири, позивач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду в цій частин скасувати та ухвалити нове, яким визнати за ним в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що квартира підлягає поділу оскільки була набута за час перебування у зареєстрованому шлюбі. Відповідач не дала відомостей стосовно того, коли нею була приватизована квартира АДРЕСА_2 , що не виключає того факту, що та квартира також була спільним сумісним майном подружжя, а тому навіть якщо спірна квартира і була куплена за грошові кошти отримані від продажу приватизованої квартири його позов повинен бути задоволений. Крім того, відповідач не довела того, що спірна квартира була придбана саме за гроші отримані від продажу приватизованої квартири (а.с. 70-75).

03 листопада 2021 року відповідач ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Наголошувала на тому, що позивачем не надано жодного доказу того, що спірна квартира була придбана за їх спільні кошти. Квартира АДРЕСА_2 , за грошові кошти від продажу якої вона придбала спірну квартиру, була приватизована нею до шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 16 жовтня 2010 року між сторонами по справі було укладено шлюб.

Шлюб був зареєстрований Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції (актовий запис №839) (а.с. 5).

За час шлюбу сторони придбали автомобіль марки «Volxwagen» (модель Transporter, рік випуску 1986, об`єм двигуна 1600,0 см3) (а.с.28).

18 квітня 2017 між ОСОБА_3 , з однієї сторони, та відповідачкою та трьома іншими особами, з другої сторони, було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким відповідачка та інші співвласники продали належну їм квартиру АДРЕСА_3 . Згідно з укладеним договором вартість квартири становила 389 775 грн (а.с.21, 22).

11 червня 2018 року відповідачкою за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Т.С. (реєстровий номер 2760), було придбано квартиру АДРЕСА_1 (а.с.9, 56, 57).

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції вважав доведеним факт того, що автомобіль є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу. Квартиру вважав такою що не підлягає поділу оскільки аналіз договорів купівлі-продажу квартир від 18 квітня 2017 року та 11 червня 2018 року свідчить про те, що їх було укладено приблизно в один часовий період, один за одним, а вартість спірної квартири (100 000, 00 грн) майже збігається з вартістю частки відповідачки, вирученої при укладення договору від 18 квітня 2017 року 97 443,75 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржувані позивачем частині виходячи з наступного.

Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно до ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності; у разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до п.п. 22 - 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду обєктами спільної сумісної власності подружжя.

Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1)майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4)житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5)земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.

Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що спірна квартира була придбана відповідачем ОСОБА_2 , 11 червня 2018 року, під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_1 за 100 000 грн (а.с.56).

З метою спростування презумпції спільності майна подружжя відповідачем було надано копію договору купівлі-продажу квартири від 18 квітня 2017 року, за яким відповідачка та інші співвласники продали належну їм квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_4 . Згідно з укладеним договором вартість квартири становила 389 775 грн (а.с.21, 22). Вартість спірної квартири (100 000, 00 грн) майже збігається з вартістю частки відповідачки, вирученої при укладення договору від 18 квітня 2017 року 97 443, 75 грн.

Колегія суддів вважає цей доказ належним та допустимим доказом того, що спірна квартира була придбана саме за особисті грошові кошти відповідача.

Визначальним у цьому спорі є встановлення джерела походження коштів, за які набуто нерухоме майно. Отже, відповідачем належними та допустимими доказами спростовано презумпцію віднесення спірної квартири до спільного сумісного майна подружжя.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що відповідач не дала відомостей стосовно того, коли нею була приватизована квартира АДРЕСА_2 , що не виключає того факту, що та квартира також була спільним сумісним майном подружжя, відхиляються оскільки вказана квартира належала відповідачу на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 19 березня 2009 року.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров