Справа №345/2066/20
Провадження № 2/345/17/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.07.2022 року м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Миговича О.М.

секретаря Бабійчук Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Державний реєстратор Мостищенської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області Полицький Руслан Васильович про поділ спільного майна подружжя, суд

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про поділ майна подружжя та просив суд визнати незаконним і скасувати рішення державного реєстратора Мостищенської сільської ради Калуського району за індексним номером 44548329 від 11.12.2018р. про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 права власності на домоволодіння за адресом АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 228, визнати недійсним та скасувати запис про право власності за № 29387329 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на домоволодіння за адресом АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 228, визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя новозбудований житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами розташований по АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами розташований по АДРЕСА_1 , та визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0041 площею 0,25 га з цільовим призначенням для БОЖБ, яка розташовується за адресом АДРЕСА_1

Представник позивача зазначив, що 02 травня 1998 року, між ним та ОСОБА_3 було укладено шлюб, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 . За час зареєстрованого шлюбу вони з дружиною набули майно, а саме 30 червня 1998р. виконкомом Войнилівської селищної ради було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок житловий будинок розташований по АДРЕСА_1 . В 2008р. ОСОБА_2 приватизувала земельну ділянку під даним житловим будинком із отриманням державного акту про право власності на земельну ділянку. Після цього, в 2010р. він зі згоди дружини розпочав будівництво на цій земельній ділянці ще одного житлового будинку, а саме в 2010р. заклав фундамент, в 2013р. звів дерев`яний житловий будинок, в 2014р. було здійснено покрівельні роботи, а з 2014 по 2017р. проводились зовнішні та внутрішні оздоблювальні роботи. Також, в 2017р. для звільнення проходу навколо нового будинку, було демонтовано частину старого житлового будинку.

Оскільки право власності дружиною на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами розташований по АДРЕСА_1 було зареєстровано вже під час перебування із ним у шлюбі, то відповідно дане будинковолодіння являється їхньою спільною сумісною власністю. Також, оскільки збудований новий житловий будинок ними збудовано також під час перебування у шлюбі, то він також є спільною сумісною власністю та підлягає поділу шляхом визнання права власності на Ѕ частину цього майна. Оскільки земельна ділянка приватизована також під час перебування в шлюбі, а також передана у приватну власність для обслуговування домоволодіння, яке належало їм на праві спільної сумісної власності, окрім цього на даній земельній ділянці ними зведено в шлюбі об`єкт незавершеного будівництва, який також є їхньою спільною сумісною власністю, то він має право на отримання у власність Ѕ частини земельної ділянки. Також, зазначив, що оскільки на праві власності ОСОБА_2 належав на праві власності житловий будинок загальною площею 42,1 м2, житловою площею 32,9 м2, то державним реєстратором протиправно було проведено реєстрацію права власності на новозбудований житловий будинок площею 169,2м2, оскільки це два різні житлові будинки, та свідоцтво про право власності від 30.06.1998р. не охоплювало собою право власності на новозбудований житловий будинок площею 169,2м2, оскільки його будівництво розпочалось тільки в 2010р.

Враховуючи зазначене, представник позивача просив позов задоволити. Відповідач подала суду відзив на позов, в якому зазначила, що даний позов є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню, у зв`язку із тим, що право власності в 1998р. вона зареєструвала на житловий будинок, який залишився їй після смерті її бабці, та в якому вона проживала із бабцею. Тому цей будинок є її особистою власністю, оскільки право власності набуто до шлюбу, адже право власності за нею було визнано сільською радою на підставі рішення Войнилівської селищної ради від 30.12.1997р. Щодо визнання права власності, то зазначила, що даний будинок є самочинним будівництвом, оскільки жодного дозволу на його будівництво не одержувалось, та в експлуатацію даний будинок не вводився, а тому у позивача відсутні правові підстави для задоволення позову. Також, зазначила, що оскільки земельна ділянка нею була приватизована під належним їй на праві особистої власності домоволодінням, то дана земельна ділянка теж є її особистою власністю. Що стосується оскаржуваного рішення державного реєстратора, то він не проводив реєстрацію права власності, а реєстратором виключно внесено відомості в реєстр про нерухоме майно, право власності на яке було зареєстровано ОБТІ ще в 1998 році на підставі свідоцтва про право власності виданого 30.06.1998р..

В обґрунтування заперечення щодо позовних вимог представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що оскільки новозбудований житловий будинок є об`єктом незавершеного будівництва, окрім цього є самочинним будівництвом, то визнання права власності на даний об`єкт не може бути проведено. У зв`язку із цим відсутні підстави для визнання права власності на житловий будинок, який належить ОСОБА_2 , та Ѕ частину якого вона фактично успадкувала після смерті своєї бабці ОСОБА_5 , а відповідно і на земельну ділянку, яка була приватизована саме для обслуговування цього житлового будинку. Також, представник відповідача зазначив, що хоча і вбачаються підстави для скасування рішення державного реєстратора щодо внесення відомостей про реєстрацію права власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 щодо самовільно збудованого житлового будинку, однак при скасуванні реєстрації права власності суд повинен одночасно визнати право власності на даний об`єкт нерухомого майна за кимось. А оскільки новозбудований житловий будинок є самочинним будівництвом, будинок не завершений будівництвом, тобто є об`єктом незавершеного будівництва, то визнання права власності на дане майно суперечитиме чинному законодавству.

Третя особа без самостійних вимог державний реєстратор Мостищенської сільської ради Калуського району Полицький Р.В. в судове засідання не прибув, однак подав заяву, в якій проти задоволення позову заперечив, розгляд справи просив проводити у його відсутності. (т. 1 а.с.121)

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , по суті спору вказав, що він знайомий із ОСОБА_1 та допомагав йому здійснювати будівництво житлового будинку в с. Середнє Калуського району. А саме в 2010р. він приймав участь в облаштуванні фундаменту будинку, згодом зводив будинок, проводив оздоблювальні роботи. Зі слів ОСОБА_1 йому відомо, що деревену на зведення будинку привіз із Закарпаття брат ОСОБА_1 . Також зазначив, що під час будівництва нового будинку було демонтовано частину старого житлового будинку.

Суд, вислухавши сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного:

Ст. 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторін ( ст.81 ЦПК України). Обставини, які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню. (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Судом встановлено, та підтверджується матеріалами справи, а також визнається обома сторонами, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.05.1998р., що підтверджується відміткою в паспорті позивача (т. 1 а.с. 10).

Рішенням Войнилівської селищної ради від 30.12.1997р. «Про оформлення права власності на будинок в АДРЕСА_2 » (Т.1 а.с. 83) було вирішено оформити право власності на будинок АДРЕСА_3 за ОСОБА_7 .

На підставі даного рішення Войнилівської селищної ради 30.06.1998р. було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно (т. 1 а.с. 83) та здійснено реєстрацію права власності. Згідно інвентарної справи на домоволодіння (т. 2 а.с. 18-38) на момент проведення інвентаризації домоволодіння перед реєстрацією права власності, домоволодіння складалось із житлового будинку площею 42,1 м2 та колонки 6м/пг, та роком побудови цього житлового будинку зазначено 1930р. Згідно копій погосподарських книг (т. 1 а.с. 64-74) облік даного домоволодіння ведеться із 1950 року.

Згідно погосподарської книги № 2 за 1991-1995рр. (т. 1 а.с. 185-192) домоволодіння АДРЕСА_3 в 1991 та 1992 роках відносилось до суспільної групи «колгоспний двір», а в 1994 та 1995 роках до суспільної групи «робітничий двір» та в даному домоволодіння було зареєстровано дві особи ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .

Рішенням Войнилівської селищної ради від 25.10.2007р. «Про передачу земель у власність» вирішено передати ОСОБА_2 у власність 0,3585га землі, із них 0,25 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, під належним їй домоволодінням по АДРЕСА_4 . На підставі даного рішення ОСОБА_2 отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 163768 від 24.10.2008р. (т. 1 а.с. 27). В 2010р. ОСОБА_1 розпочав будівництво нового житлового будинку на цій земельній ділянці, поруч із належним ОСОБА_2 житловим будинком. Згідно листа ДАБІ України № 1009-1.16/540 від 16.08.2021р. (т.2 а.с. 13) за даними Реєстру відсутня інформація щодо реєстрації/видачі документів, що надають право на виконання будівельних робіт з будівництва на земельній ділянці з кадастровим номером :01:003:0041 за адресою АДРЕСА_1 та підтверджують готовність зазначеного об`єкта до експлуатації. Також згідно листа Калуської РДА від 31.08.2021р. № 1544/01-28/01 (т. 2 а.с. 48) будівельний паспорт на забудову земельної ділянки громадянина ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 в с. Середнє відсутній в Калуській РДА. Що свідчить про те, що будівництво житлового будинку було розпочато без дозвільних документів, а відповідно являється самовільним будівництвом, що визнано представниками обох сторін в судовому засіданні.

Новозбудований житловий будинок в експлуатацію не вводився, та не був закінчений будівництвом. Також сторонами не надано належних та допустимих доказів того, що житловий будинок зведено із дотриманням державних будівельних норм, санітарних правил, та протипожежних вимог. Також, сторонами не надано доказів того, що житловий будинок площею 42,1 м2 було переведено із статусу «житлового будинку» в «літню кухню». В 2017р. ОСОБА_2 виготовила технічний паспорт на домоволодіння АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 85-87), в який було внесено відомості про самочинно збудований житловий будинок площею 169,2 м2, а старий житловий будинок зазначено як літню кухню. Дана обставина підтверджується також висновком експерта № 544/11-21 від 04.02.2022р. 07.12.2018 р. державним реєстратором Мостищенської сільської ради Калуського району Полицьким Р.В. було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 29387329 про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок з господарською будівлею, та підставою виникнення права власності на даний об`єкт нерухомого майна зазначено свідоцтво про право власності видане 30.06.1998р. виконкомом Войнилівської селищної ради.

Отож, надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд звертає увагу сторін на таке : Роз`ясненнями п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", яка узгоджується із Рішенням Конституційного Суду України № 1-рп/99 по справі № 1-7/99 за конституційним зверненням про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів визначено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України норми Сімейного кодексу України (далі - СК України) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Тобто з урахуванням положення ч. 1 ст. 58 Конституції України закріплений принцип зворотної дії в часі закону та інших нормативно-правових актів, у випадку коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Статтею 5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України (далі - СК України), цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного нерухомого майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися окрім норм СК України та ЦК України, ще й нормами КпШС України, який був чинним на час набуття права власності на спірну домоволодіння, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Згідно з частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Разом з тим, відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Вищевказане положення закону кореспондується зі статтею 60 СК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 86 ЦК України (1963р.) в редакції на 1998р., Відносини власності регулюються Законом України "Провласність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Згідно ст. 12 Закону України «Про власність» праця громадян є основою створення i примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Оскільки житловий будинок по АДРЕСА_1 був збудований до 1950р., рішення про оформлення права власності на даний будинок було прийнято Войнилівською селищною радою до укладення шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 не приймав участі у створенні даного майна, то житловий будинок АДРЕСА_3 площею 42,1м2 є особистою приватною власністю ОСОБА_2 та поділу, як майно подружжя не підлягає.

У відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Оскільки ОСОБА_2 приватизувала земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування належного їй на праві особистої приватної власності житлового будинку, то відповідно земельна ділянка з кадастровим номером :01:003:0041 за адресою АДРЕСА_1 є її особистою приватною власністю, та відповідно поділу не підлягає.

З приводу визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя новозбудованого житлового будинку загальною площею 169,2м2 та визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину цього житлового будинку, суд зазначає наступне.

Ч.3 ст. 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). З комплексного аналізу Цивільного кодексу України, законів України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", "Про основи містобудування", "Про регулювання містобудівної діяльності" випливає, що особа стає власником новоствореного об`єкта нерухомості після завершення його будівництва, прийняття нерухомого майна до експлуатації та державної реєстрації. Таким чином, право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту державної реєстрації права.

Державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття речових прав на нерухоме майно (постанова Верховного Суду від 24.01.2020 р. у справі № 910/10987/18). До реєстрації права власності на новозбудоване нерухоме майно особа є власником лише матеріалів, обладнання та іншого майна, що було використано в процесі будівництва. Верховний Суд у постанові від 21.03.2019 р. у справі № 909/175/18 зазначив, що це правило застосовується лише "при наявності усієї дозвільної документації, тобто документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва.".

Отже, законодавством не передбачено можливості звернення до суду з вимогою про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, який не прийнято у встановленому законом порядку до експлуатації. У такому випадку об`єкт незавершеного будівництва ще не набув статусу нерухомого майна як об`єкта цивільного права. Така позиція є усталеною і в практиці Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 21.10.2020 р. у справі № 910/2939/19З висловив таку правову позицію: "зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного".

У пункті 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" роз`яснено, що у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього.

Варто звернути увагу на те, що передумовою звернення до суду з позовом про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва є розгляд цього питання компетентними органами. Наведений висновок узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах: від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15, від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15, а також висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 04 червня 2018 року у справі № 640/13030/16-ц (провадження № 61-1073св17) та від 18 лютого 2019 року у справі № 308/5988/17 (провадження № 61-39346св18).

Зокрема, Верховний Суд у постанові від 23.09.2019 р. у справі № 309/3887/17 як підставу відмови в задоволенні позовних вимог звернув увагу на те, що «Позивач не звертався до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю для набуття права власності та введення об`єкта до експлуатації в установленому законом порядку, а одразу звернувся до суду з позовом про визнання права власності». Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми в її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (стаття 331 ЦК України). Стаття 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього. Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13.При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини 2 статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного.

Висновком судової будівельно-технічної експертизи від 04.02.2022 №544/11-21, складеним судовим експертом Кочар В.Д. встановлено наступне:

Житловий будинок загальною площею 169,2 кв.м, жиловою площею 112,8 кв.м, розташований в АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта 228) право власності на який на даний час зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 та житловий будинок загальною площею 42,1 кв.м, житловою площею 32,9 кв.м зазначений у свідоцтві про право власності, виданому ОСОБА_2 , 30.06.1998 року виконкомом Войнилівської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області, не є одним і тим же об`єктом нерухомого майна (т.2 а.с.74-91).

Оскільки новозбудований житловий будинок загальною площею 169,2м2 є незавершеним будівництвом, згідно висновку експерта № 544/11-21 від 04.02.2022р. ступінь будівельної готовності незавершеного будівництвом житлового будинку площею 169,2м2 складає 80,34%, та даний незавершений будівництвом житловий будинок є самочинним будівництвом, так-як жодних дозволів на його будівництво не видавалось, що підтверджується наявними доказами у справі, та дана обставина не заперечується сторонами, то відповідно він не може бути визнаний об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та не підлягає поділу шляхом визнання права власності на нього.

З приводу визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності та визнання недійсним та скасування запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, суд зазначає наступне. Законом України від 05.12.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Зі змісту зазначеної правової норми вбачається, що, на відміну від частини 2 статті 26 зазначеного Закону у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи:

1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав;

2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав уточнено, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Оскільки, як вже зазначалось судом, відсутні правові підстави для визнання права власності на незавершений будівництвом самочинно збудований житловий будинок площею 169,2м2по АДРЕСА_4 , а також відсутні правові підстави для скасування державної реєстрації на домоволодіння належне ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого виконавчим комітетом Войнилівської селищної ради 30.06.1998р, то в задоволенні даної позовної вимоги слід також відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 5, 10-13, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Державний реєстратор Мостищенської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області Полицький Руслан Васильович про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Заходи забезпечення позову за ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано Франківської області від 03.06.2020 року, щодо накладення арешту: на житловий будинок з господарською будівлею і спорудою, який розташований за адресою : АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 228, який зареєстрований за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце проживання АДРЕСА_5 , ІПН НОМЕР_1 ) із забороною його відчуження у будь-який спосіб;

- земельну ділянку з кадастровим номером :01:003:0041, що розташована в АДРЕСА_1 , площею 0,25 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка зареєстрована за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце проживання АДРЕСА_5 , ІПН НОМЕР_1 ) із забороною вчинення будь-яких дій щодо поділу та/або виділу та/або об`єднання та/або відчуження у будь-який спосіб цієї земельної ділянки скасувати, після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Головуючий: