Провадження №2/932/2835/2
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2022 року м.Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Цитульського В.І.

за участю секретаря: Дубовик К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про звернення стягнення за заставлене майно та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа ОСОБА_2 , про визнання договору іпотеки недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

18 серпня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про звернення стягнення за заставлене майно.

16 листопада 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 звернулися до суду із зустрічною позовною заявою про визнання договору іпотеки недійсним.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.11.2016 зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду з первісною.

Доводи позивача викладені у позові.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що 12 лютого 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (нова назва АТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту №0 у розмірі 40000,00 доларів США з терміном повернення не пізніше 10.02.2017 р. В забезпечення виконання позичальником зобов`язання перед банком за кредитним договором 12.02.2007 між банком та ОСОБА_1 , як майновим поручителем укладено договір іпотеки №0/1, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1 . В подальшому у 2009 році були змінені умови строку сплати процентів та схему погашення кредиту шляхом укладання додаткових угод. Позичальник належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання через що станом на 31.07.2014 у нього утворилася заборгованість в розмірі 79042,87 доларів США. 21.01.2011 рішенням суду з ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за кредитним договором в повному обсязі.

Стислий виклад позиції відповідача ОСОБА_1 викладеної у власному позові.

Вважає договір іпотеки недійсним через відсутність підтвердження його підписання власником іпотечного майна, а також у зв`язку з порушенням прав та законних інтересів неповнолітніх дітей, що були зареєстровані в квартирі. Житло знаходиться у власності ОСОБА_1 і є єдиним житлом сім`ї, іншого житла у власності не має. А отже просить суд визнати договір іпотеки недійсним.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2014 року позовні вимоги задоволені.

Ухвалою суду від 01 вересня 2016 року заочне рішення скасовано з призначенням цивільної справи до розгляду.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.11.2016 зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3 прийнято до спільного розгляду з первісною.

Ухвалою суду від 23 жовтня 2018 року у справі призначено судову почеркознавчу експертизу за результатами якої отримано висновок експерта від 22.04.2019.

31 серпня 2021 року відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 січня 2022 року зазначену цивільну справу передано до розгляду судді Цитульському В.І. здійсненого на підставі розпорядження керівника апарату суду від 19.01.2022 року №24.

Ухвалою судді від 19 січня 2022 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено розгляд проводити в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 07 липня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті.

03 жовтня 2022 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі.

06 грудня 2022 року від представника відповідача надійшла заява про відкладення судового розгляду у зв`язку з перебуванням в іншому суді.

Разом з тим, до клопотання представником відповідача не надано належних доказів поважності причини відкладення судового засідання, а отже суд приходить до висновку про розгляд справи на підставі наявних доказів.

Третя особа ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини не явки не повідомив.

Фактичні обставини встановлені судом.

12 лютого 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (нова назва АТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту №0 у розмірі 40000,00 доларів США з терміном повернення не пізніше 10.02.2017 р.(а.с.6-9)

В забезпечення виконання позичальником зобов`язання перед банком за кредитним договором №0 12.02.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» (нова назва АТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 , як майновим поручителем укладено договір іпотеки №0/1, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1 .

05 лютого 2009 року між банком та позичальником укладено додаткові угоди №1,2 за якими збільшено щомісячний строк сплати процентів та змінено схему погашення кредиту.

Згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № від 12.02.2007 станом на 31.07.2014 року становить 79042,87 доларів США що в еквіваленті становить 948766,45 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2011 року у справі 2-5980/11 задоволені позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» та стягнуто з ОСОБА_2 в розмірі 338 401 гривня 91 копійка, судовий збір в сумі 1 700 гривень 00 копійок, витрати на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 гривень 00 копійок, разом 340 221 гривня 91 копійка.

Згідно довідки №04/112 від 14.06.2016 за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 , 1975 року народження, ОСОБА_3 , 1999 року народження, ОСОБА_4 , 2015 року народження.

Згідно висновку експерта №6479-18 від 22.04.2019 підпис від імені ОСОБА_1 в графі іпотекодавець договору іпотеки №0/1 від 12.02.2007, що укладений між ОСОБА_1 , та АКІБ «УкрСиббанк», посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кулінічем А.С. та зареєстрований в реєстрі за №128 виконаний самою ОСОБА_1 .

Норми права застосовані судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (іпотекою).

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (ст. 16 ЦК України) та позасудові (ст. 17-19 ЦК України).

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку», одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (ч.3 ст. 33): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку», тобто в порядку задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду.

Отже, позивач, як іпотекодержатель, на власний розсуд обрав спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку у спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів із дотриманням норм законодавства та вимоги в частині звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (ст. 39 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (ст. 38 Закону України «Про іпотеку»).

Частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку» встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

За змістом припису частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Такі висновки висловлені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 310/11024/15 (провадження № 14-112цс19).

Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З огляду на п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При чому виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року, викладеною у справі № 372/504/17, відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до ч. 4 ст. 369, ст. 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Згідно зі ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Разом з тим, ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Тобто, вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Висновки суду.

Оскільки, 29.09.2011 рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 2-5980/11 задоволено позов ПАТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1 ), на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»() заборгованість за кредитним договором № 0 від 12 лютого 2007 року в сумі 338 401 гривня 91 копійка, судовий збір в сумі 1 700 гривень 00 копійок, витрати на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 гривень 00 копійок, разом 340 221 гривня 91 копійка, суд дійшов висновку, що банк скористався своїм правом вимагати від ОСОБА_2 дострокового виконання зобов`язання за кредитним договором. Саме з часу звернення з таким позовом 25.03.2010 в ПАТ «УкрСиббанк» виникло право пред`явити позов про звернення стягнення на предмет застави, яке підлягало реалізації у межах загального строку позовної давності.

Позивач АТ «УкрСиббанк» цей позов подав 18.08.2014, тобто з пропуском визначеного статтею 257 ЦК України строку, а відповідач заявив про застосування наслідків спливу позовної давності, у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет застави необхідно відмовити.

Щодо зустрічних позовних вимог, суд зазначає наступне.

Відповідачка заперечує факт підписання договору іпотеки, його нотаріального посвідчення, здійснення нотаріусом всіх обов`язкових нотаріальних дій, наявності передбачених законом дозволів, тому числі органу опіки і піклування.

Разом з тим, судовим експертом встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 в графі іпотекодавець договору іпотеки №0/1 від 12.02.2007, що укладений між ОСОБА_1 , та АКІБ «УкрСиббанк», посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кулінічем А.С. та зареєстрований в реєстрі за №128 виконаний самою ОСОБА_1 .

Інших доказів на підтвердження своїх позовних вимог відповідачкою не надано, що свідчить про необгрунтованість вимог заявлених ОСОБА_1 .

Крім того, аргументи позову про те, що на момент укладення іпотечного договору малолітній син відповідачки мав право на житло та проживав у квартирі, яка передана в іпотеку, не заслуговують на увагу, оскільки, відповідачкою не надано доказів такого проживання та реєстрації. Довіка про склад сімї №04/112 датована 14.06.2016 та не містить інформації з якого часу діти зареєстровані у квартирі та чи були вони зареєстровані на момент укладання іпотечного договору 12.02.2007. До того ж, оспорюваний договір іпотеки не зменшив і не обмежив права дітей відповідачки, які продовжують користуватися квартирою, яка є предметом іпотеки і на сьогодні.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra faktum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській максимі - «non concedit venire contra faktum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra faktum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 641/7974/18 (провадження № 61-15826св19) зроблено висновок про те, що законодавець чітко визначає, що лише батьки, які є законними представниками малолітніх дітей, мають право на звернення до органів опіки та піклування для отримання дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право користування на яке мають діти. Іншого порядку отримання такого дозволу чи надання дозволу на відчуження нерухомого майна без відповідного дозволу органу опіки та піклування чинним законодавством не передбачено.

Тому посилання позивача на те, що на момент вчинення оспорюваного правочину був відсутній дозвіл органу опіки та піклування, є безпідставними.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позов не підлягає до задоволення, судові витрати покладаються на позивача та зустрічні вимоги на відповідачів.

Керуючись ст. 3, 12, 76, 81, 82, 89, 141, 223, 247, 259, 264, 265 ЦПК України, ст. 11, 16, 256, 57, 261, 267, 509, 525, 526, 530, 546, 575, 589, 590, 591, 610 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про звернення стягнення за заставлене майно та зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 06 грудня 2022 року.

Суддя: В.І.Цитульський