ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» лютого 2022 року

м. Харків

справа № 641/4818/18

провадження № 22ц/818/231/22

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Пилипчук Н. П.,

за участю секретаря - Черненко В. О.,

учасники справи:

позивачі ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , представник позивачки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

відповідачі ОСОБА_7 , представниця відповідача ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2020 року в складі судді Боговського Д.Є.

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_10 , ОСОБА_9 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі рішення Райжилкомісії Жовтневого району м. Харкова від 27 червня 1967 року на ім`я ОСОБА_11 та членів його родини дружина ОСОБА_9 , дочки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 видано ордер № 132 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . В подальшому адреса житлового приміщення була змінена на: АДРЕСА_2 .

Головний наймач ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначили, що квартира не приватизована, є комунальною власністю територіальної громади м. Харкова.

На теперішній час в квартирі зареєстровані: ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , а також малолітні ОСОБА_2 , 2010 року народження, та ОСОБА_3 , 2014 року народження.

При цьому, в квартирі фактично мешкають ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та малолітні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Посилалися на те, що ОСОБА_9 в спірній квартирі не мешкає з 1997 року. З цього часу вона фактично проживає зі своєю дочкою за адресою: АДРЕСА_3 . ОСОБА_10 не мешкає в спірній квартирі з липня 2014 року.

З квітня 2017 року він є власником кімнати АДРЕСА_4 , в якій фактично і мешкає.

Вказали, що відповідачі в спірній квартирі не проживають, участі в утриманні житла, оплаті за користування квартирою, сплаті комунальних платежів не приймають, що підтверджується актом, складеним сусідами ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . Крім того, позивачі змушені сплачувати комунальні платежі, що нараховуються на усіх зареєстрованих осіб, а необхідність їх сплати ставить їх родину в скрутне становище. Спільне господарство разом із позивачами відповідачі тривалий час не ведуть, свої особисті речі відповідачі давно забрали, житло не відвідують більше півроку, хоча жодних перешкод їм в цьому не створюється.

Просили визнати ОСОБА_9 та ОСОБА_10 особами, які втратили право на проживання в квартирі АДРЕСА_5 ; стягнути з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1409,60 грн на користь позивачів в рівних частках по 704,80 грн кожному.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що відповідачами не надано належних та допустимих доказів того, що причини їхнього не проживання в квартирі є поважними. Зазначила, що несплата за житлово-комунальні послуги відповідачами може свідчити про відсутність в них інтересу до житлового приміщення. Посилалася на те, що твердження ОСОБА_10 про наявність домовленості між ним та позивачами щодо порядку користування квартирою, оскільки площа та планування квартири не дають можливості для одночасного проживання в квартирі всіх заінтересованих осіб, іншими належними та допустимими доказами не підтверджуються. Вказала, що факт звернення ОСОБА_10 до поліції не може слугувати беззаперечним підтвердженням перешкоджання йому з боку позивачів у користуванні житловим приміщенням, тим більше, що навмисного перешкоджання матеріалами перевірки поліції виявлено не було. При цьому між днем складання заяви до поліції та днем, коли відбувся інцидент минуло декілька днів, що з огляду на показання ОСОБА_10 про те, що в нього немає іншого житла, викликає сумнів. Також, на час складання заяви ОСОБА_10 вже рік мав у власності житло. Зазначила, що показання свідка ОСОБА_17 про те, що ОСОБА_10 не має наміру мешкати у вказаному житловому приміщенні, розцінює його як джерело збагачення внаслідок майбутньої приватизації вказаного приміщення.

14 червня 2021 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_10 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необґрунтованою. При цьому зазначив, що він втратив право на користування квартирою не з власної волі, оскільки не проживав у ній по-перше, за домовленістю з родичами, а по-друге, з поважних причин, зокрема, заміною без попередження та його згоди замку на вхідних дверях.

В суді апеляційної інстанції кожна із учасників справи наполягали на своїй правовій позиції. Однак, із змісту їх пояснень вбачається, що між ними склалися неприязні відносини, які тривають довгий час.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що не проживання відповідачів в спірній квартирі без поважних причин не доведено, тому вважати їх такими, що втратили зв`язок з квартирою, неможливо.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі рішення Райжилкомісії Жовтневого району м. Харкова від 27 червня 1967 року за № 12 на ім`я ОСОБА_11 , сім`я якого складалася з чотирьох осіб дружина ОСОБА_9 , дочки ОСОБА_12 та ОСОБА_18 видано ордер серії А № 132 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_6 (а.с.15 том 1).

Як вбачається з довідки дільниці № 24 Комунального підприємства «Жилкомсервіс» адреса житлового приміщення - квартира АДРЕСА_1 змінена на: АДРЕСА_2 (а.с.16 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_11 (а.с.17 том 1).

Із довідок дільниці № 24 Комунального підприємства «Жилкомсервіс» вбачається, що двокімнатна квартира АДРЕСА_7 не приватизована, належить територіальній громаді м. Харкова; в жилому приміщенні зареєстровано 7 осіб: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (дружина наймача), з 23 листопада 1967 року; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (дочка наймача) з 25 травня 1977 року; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (зять, чоловік дочки) з 25 травня 1983 року; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , (онука), з 07 червня 2000 року; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , (онук), з 07 квітня 2004 року; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , (правнук), з 13 вересня 2011 року; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , (правнучка), з 18 лютого 2014 року (а.с.18,125 том 1).

ОСОБА_2 , 2010 року народження, є дитиною-інвалідом, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 (а.с.22 том 1).

Матеріали справи містять акт про фактичне місце проживання (не проживання) осіб в квартирі АДРЕСА_5 , який складений 28 квітня 2018 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 в присутності мешканців сусідніх квартир ОСОБА_14 (квартира АДРЕСА_8 ), ОСОБА_15 (квартира АДРЕСА_9 ) та ОСОБА_16 , (квартира АДРЕСА_10 ), за яким ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в квартирі АДРЕСА_11 фактично не проживають, їх особисті речі в квартирі відсутні (а.с.35 том 1).

До суду першої інстанції позивачами надано копії квитанції про сплату ними житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.36-44 том 1).

Також, матеріали справи містять копії квитанції, за якими ОСОБА_5 здійснювались банківські перекази грошових коштів на рахунок її сина ОСОБА_10 у період з жовтня 2014 року по червень 2017 року із призначенням платежу поповнення картки/рахунку (а.с.31-32 том 1).

З відповіді Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» № 21-В-16879 від 08 травня 2018 року вбачається, що ОСОБА_9 не отримує пенсійні виплати за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.49 том 1).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 121947746 від 25 квітня 2018 року, пошук за частковим співпадінням, ОСОБА_10 має у власності кімнату АДРЕСА_12 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18 квітня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Макушевою Н.В. Також, на ім`я ОСОБА_10 зареєстровано на праві власності квартира АДРЕСА_13 загальною площею 115,50 кв м, житловою площею 54,90 кв м на підставі договору купівлі-продажу від 15 серпня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мирошниченко Ю.Ю. (а.с.33-34, 141 том 1).

ОСОБА_10 вказує, що він не проживає в квартирі АДРЕСА_5 з поважних причин, а саме у зв`язку із домовленістю між членами його сім`ї, оскільки у зв`язку із народженням у його рідної сестри ОСОБА_1 другої дитини стало фізично неможливо його проживання, а тому він почав винаймати житло, на оплату якого йому допомагала мати ОСОБА_5 . В 2017 року мати припинила матеріальну допомогу. До того ж він придбав у власність житлове приміщення у непридатному для проживання стані. Для проведення ремонтних робіт йому не вистачало коштів, а тому він вирішив повернутися для проживання у спірну квартиру, однак не зміг потрапити до неї, оскільки замок на вхідних дверях був змінений.

03 квітня 2018 року ОСОБА_10 звернувся до Слобідського ВП ГУНП в Харківській області із заявою про вчинення йому перешкод у користуванні житлом.

У відповіді Слобідського ВП ГУНП в Харківській області № 62/129/аз від 11 грудня 2018 року на звернення ОСОБА_10 зазначено, що в ході перевірки працівниками поліції здійснювався вихід за адресою: АДРЕСА_2 , опитано ОСОБА_1 , яка підтвердила, що у січні 2018 року змінено поламаний замок від вхідних дверей, однак ключи від нього брату ОСОБА_10 ще не віддали (а.с.124 том 1).

З довідки Управління обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлового господарства виконавчого комітету Харківської міської ради № Р-250/0/231/-19-1382/0/232-19 від 25 лютого 2019 року вбачається, що ОСОБА_10 перебуває на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов за загальною чергою з 11 листопада 1992 року у виконавчому комітеті Харківської міської ради (а.с.8 том 2).

Матеріали справи містять боргову розписку ОСОБА_10 від 01 квітня 2017 року про отримання ним від ОСОБА_19 грошову суму в розмірі 180 000,00 грн на придбання кімнати № 9 в будинку по АДРЕСА_14 (а.с.9,72 том 2).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 196969415 від 21 січня 2020 року, пошук за повним співпадінням, за ОСОБА_10 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_15 , загальною площею 34,6 кв м, житловою площею 13,4 кв м на підставі договору купівлі-продажу від 19 вересня 2019 року (а.с.119-120,134-136 том 2).

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 196970218 від 21 січня 2020 року, пошук за повним співпадінням, за ОСОБА_10 зареєстровано наступне май но: кімната № НОМЕР_2 у багатоповерховому житловому будинку гуртожитку літ «А-2», по АДРЕСА_14 загальною площею 12,3 кв м, житловою площею 7,3 кв м; квартира АДРЕСА_15 загальною площею 34,6 кв м, житловою площею 13,4 кв м на підставі договору купівлі-продажу від 19 вересня 2019 року (а.с.122-125 том 2)

Допитані у судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_20 підтвердили, що ОСОБА_10 не мешкає за місцем реєстрації з поважних причин. З 2014 року по 2017 рік він не мешкав за усною домовленістю між членами його сім`ї, а в подальшому йому чинились перешкоди у користуванні квартирою, оскільки йому так і не віддали ключі від замку на вхідних дверях.

Як вбачається з положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як зазначено у статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Згідно зі статтею 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18.

Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР) необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду: від 12 січня 2021 року у справі № 344/7064/16-ц (провадження № 61-15204св20), від 02 грудні 2020 року у справі № 760/11141/19 (провадження № 61-23066св19), від 11 листопада 2020 року у справі № 619/40/17 (провадження № 61-10243св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 645/7374/18 (провадження № 61-10094св20).

Як вбачається з матеріалів справи квартира, де зареєстровано місце проживання сторін, не приватизована. Ордер на право зайняття житлового приміщення був виданий ОСОБА_11 його дружині ОСОБА_9 з дочками ОСОБА_12 та ОСОБА_18

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_11 .

На теперішній час у ній зареєстровані ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , а також малолітні ОСОБА_2 , 2010 року народження, та ОСОБА_3 , 2014 року народження. Фактично в квартирі мешкають ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та малолітні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_9 з грудня 1996 року виїхала до Сумської області доглядати свою матір. У 1998 році повернулась, тривалий час страждала на гіпертонічну хворобу, декілька разів її госпіталізували, а після смерті чоловіка ОСОБА_11 була вимушена мешкати у своєї іншої дочки, яка за нею здійснювала належний догляд після перенесеного інсульту, залишивши всі особисті речі в спірній квартирі.

В спірній квартирі мешкає ОСОБА_5 разом із чоловіком ОСОБА_6 , а також її дочка ОСОБА_1 разом із двома різностатевими дітьми хлопчиком, 2010 року народження, який є інвалідом, та дівчинкою, 2014 року народження, що дозволяє суду прийняти до уваги твердження відповідача ОСОБА_10 про наявність домовленостей між членами сім`ї щодо порядку користування жилим приміщенням, оскільки площа та планування квартири не дають можливості для одночасного проживання в квартирі всіх зареєстрованих осіб.

В обґрунтування своїх вимог позивачі вказали, що відповідачка ОСОБА_9 не проживає у спірній квартирі з 1999 року, відповідач ОСОБА_10 не мешкає в спірній квартирі з липня 2014 року, а з квітня 2017 року він є власником кімнати АДРЕСА_4 , в якій він фактично і проживає. Відповідачі не сплачують за комунальні послуги, не цікавляться житлом.

Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідачі без поважних причин більше ніж півроку не проживають у квартирі АДРЕСА_5 .

Акт, складений позивачами разом із сусідами, щодо не проживання відповідачів у спірній квартирі не свідчить про наявність підстав для задоволення позову, адже такий акт міг підтвердити лише обставини на день його складання, а не з 1997 року та з 2014 року. Крім того, саме по собі не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Причини не проживання відповідачів у квартирі з цього акту встановити неможливо.

При цьому, матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_10 звертався до правоохоронних органів із заявою про вчинення йому перешкод у користуванні житлом.

Під час вирішення питання про втрату відповідачами права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін їхньої відсутності та поважність причин такої відсутності.

Як встановлено судом між сторонами склались неприязні стосунки, у зв`язку з чим відповідачі не мешкають за місцем реєстрації, що підтверджено і в суді апеляційної інстанції.

Проте, жодного доказу, який би об`єктивно свідчив про не проживання відповідачів у вищезазначеній квартирі більше ніж півроку без поважних причин, суду не надано.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Посилання позивачів в суді апеляційної інстанції на те, що відповідачі не сплачують комунальні послуги, не цікавляться житлом не підтверджено доказами. Відповідачка ОСОБА_9 є бабою позивачки ОСОБА_1 та матір`ю позивача ОСОБА_6 , відповідач ОСОБА_10 братом позивачки ОСОБА_1 та сином позивача ОСОБА_6 . Їхні спільні негаразди не є поважними причинами визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою. Фактично у відповідачів права на житло, яке порушується позивачами, крім цієї спірної квартири немає.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що не проживання відповідачів у квартирі викликано поважними причинами, зокрема, неприязними стосунками з позивачами та наявністю перешкод у користуванні майном, що не дає підстав для висновку про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Враховуючи вищевикладене, наявні у матеріалах справи докази не є достатніми для задоволення позову.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами не вирішувалось.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

Н. П. Пилипчук

Повний текст постанови складено 21 лютого 2022 року.