Справа № 519/443/16-ц
Номер провадження 2/504/83/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2022смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

головуючої судді Вінської Н.В.,

секретаря Коцар А.М..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в смт. Доброслав цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за участі третьої особи без самостійних вимог Відділу Державної виконавчої служби Южненського міського управління юстиції Одеської області про визнання права сумісної часткової власності на майно подружжя та визначення частки в сумісному майні подружжя, -

у с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів та просить суд визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право сумісної часткової власності на вбудовано- прибудоване приміщення магазину за адресою АДРЕСА_1 , який придбаний 07.02.2002 року і яке складається з трьох приміщень, в рівних частках, по 1/2 частки кожному.

Позовні вимоги обґрунтовано наступним, рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 30.06.2015 року задоволено частково позов ОСОБА_1 у цивільній справі № 519/1225/ 14-ц та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 279499, 50 гривень, що еквівалентно 13300 доларам США та 25000 гривень. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача судові витрати у вигляді оплати правової допомоги в розмірі 400 гривень. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 13.10.2015 року скасовано частково рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 30.06.2015 року в частині відмови судом позовних вимог ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання. Апеляційним судом в цій частині постановлено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3 % річних від простроченої суми боргу за період з 01.10.2014 року по 01.04.2015 року в розмірі 5077, 55 гривень. В іншій частині рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 30.06.2015 року залишено без змін.

Ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.12.2015 року касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 30.06.2015 року у не скасованій частині та рішення апеляційного суду Одеської області від 13.10.2015 року залишені без змін.

Відділом державної виконавчої служби відкриті 29.02.2016 року виконавчі провадження ВП №5034087, ВП № 50340153, ВП №50340267 щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнутих рішенням судів грошових коштів.

До цього часу ОСОБА_3 борг не повернула, стягнення за виконавчими провадженням фактично не відбуваються.

ОСОБА_3 перебуває у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , в період шлюбу 07.02.2002 року відповідачами було придбано у власність вбудовано-прибудоване приміщення магазину за адресою: вбудовано- прибудоване приміщення магазину за адресою АДРЕСА_1 та зареєстровано на відповідача ОСОБА_2 . Оскільки вказане нерухоме майно придбано відповідачами у шлюбі воно належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя в рівних частках по 1/2 за кожним.

Таким чином оскільки боржник ОСОБА_3 фактично є власником 1/2 частки приміщення магазину яку можливо реалізувати для погашення боргу, вважав можливим у судовому порядку визнати право сумісної часткової власності подружжя ОСОБА_4 на приміщення зазначеного магазину.

Представник позивача адвокат Карпов І.О. у судове засідання не з`явився надавши суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась, про дату та час слухання справи повідомлялась шляхом надсилання судових повісток.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась, про дату та час слухання справи повідомлялась шляхом надсилання судових повісток.

Представник третьої особи Відділу Державної виконавчої служби Южненського міського управління юстиції Одеської області надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, крім того у своїй заяві від 25 вересня 2017 року повідомив суду, що ОСОБА_1 08.06.2016 року звертався до відділу із заявою щодо звернення відділу ДВС до суду із поданням про визначення частки ОСОБА_3 у спільному майні подружжя, а саме частки приміщення магазину за адресою: АДРЕСА_1 , але у зв`язку із тим, що на розгляді суду перебуває цивільна справа з аналогічними вимогами, Южненським відділом ДВС ГТУЮ в Одеській області зазначене подання не подавалось.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 30.06.2015 року задоволено частково позов ОСОБА_1 у цивільній справі № 519/1225/ 14-ц та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 279499, 50 гривень, що еквівалентно 13300 доларам США та 25000 гривень. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача судові витрати у вигляді оплати правової допомоги в розмірі 400 гривень. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 13.10.2015 року скасовано частково рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 30.06.2015 року в частині відмови судом позовних вимог ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання. Апеляційним судом в цій частині постановлено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3 % річних від простроченої суми боргу за період з 01.10.2014 року по 01.04.2015 року в розмірі 5077, 55 гривень. В іншій частині рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 30.06.2015 року залишено без змін.

Ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.12.2015 року касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 30.06.2015 року у не скасованій частині та рішення апеляційного суду Одеської області від 13.10.2015 року залишені без змін.

Відділом державної виконавчої служби відкриті 29.02.2016 року виконавчі провадження ВП №5034087, ВП № 50340153, ВП №50340267 щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнутих рішенням судів грошових коштів.

Постановою державного виконавця від 29.02.2016 року у виконавчому провадженні №50340267 накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно відповідача ОСОБА_3 у межах суми стягнення з урахуванням виконавчого збору та витрат пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

Зі змісту наявної в матеріалах справи копії актового запису про шлюб №01 від 18 квітня 1975 року відповідач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18 квітня 1975 року.

Згідно свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 виданого виконкомом Южненської міської ради 19 березня 2002 року ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Южненської міської ради від 07 лютого 2002 року №02-02-30 передано у власність вбудовано-прибудоване приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » розташоване за адресою АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано Южненським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності та записано у реєстрову книгу №1НЖФ за реєстровим №34 на сторінці 67 20 березня 2002 року.

Згідно висновку експерта № 21/130 за результатами проведеної судової оціночно-будівельної експертизи ринкова вартість вбудовано-прибудованого приміщення розташованого за адресою: АДРЕСА_1 становить 679 974 гривень.

Відповідно до положень ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

За змістом ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України).

Згідно ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до ст. 371 ЦК України, кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу.

Статтею 366 ЦК України визначено, що кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом. У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

Аналіз наведених норм чинного законодавства вказує на те, що найпершою умовою, яка надає кредитору співвласника право звернення стягнення на частку майна, що є у спільній сумісній власності, є недостатність у боржника іншого майна, на яке може бути звернене стягнення.

Згідно ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є, зокрема: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Частиною 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника.

При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження вчинення передбачених законом дій зі звернення стягнення на будь яке майно ОСОБА_3 окрім заробітної плати, суду не надано та не заявлено клопотань про витребування матеріалів виконавчих проваджень, суду не надано доказів та не заявлено клопотань про витребування доказів відсутності у ОСОБА_3 грошових коштів на банківських рахунках, цінних паперів, іншого майна (майнових і прав), корпоративних права, майнових прав інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, іншого майна (майнових прав) боржника за відсутності якого можна було б обґрунтовано стверджувати про недостатність цього майна боржника для задоволення вимог кредитора.

Частиною 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», встановлено, що у разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно ст. 433 ЦПК України, питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Тобто законодавцем встановлено порядок визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, який має бути дотримано, у разі бездіяльності державного виконавця щодо звернення до суду із поданням про визначення часток позивач не позбавлений права оскаржити таку його бездіяльність у встановленому порядку.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно зі статтею 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

У своїй постанові від 15.01.2020 року по справі №367/6231/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що вважає, що поняття «визначення частки» і «виділення частки в натурі» є різними за своїм змістом правовими поняттями, а частиною шостою статті 52 Закону про ВП 1999 (частина шоста статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» в чинній редакції є тотожною) передбачена лише необхідність визначення частки боржника у спільному майні, якщо така частка не визначена. Частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об`єктом продажу з публічних (електронних) торгів, передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна; у разі виявлення державним виконавцем майна, яким боржник володіє спільно з іншими особами, і частка боржника у якому не визначена, для звернення стягнення на частку боржника державний виконавець звертається до суду з поданням про визначення частки боржника у такому майні.

Згідно з частиною першою статті 366 ЦК України волевиявлення кредитора - позивача на звернення стягнення на частку в майні, що є в спільній частковій власності може виражатися в пред`явленні позову про виділ частки зі спільного майна в натурі з подальшим зверненням стягнення на неї.

Виділ частки в натурі неможливий тоді, коли він не допускається згідно з законом або спільне майно є неподільною річчю. У такому разі кредитору необхідно захищати свої права відповідно до частини другої статті 366 ЦК України.

Виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу, про що наголошувалось у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справа № 756/3456/19 (провадження № 14-543цс19).

Разом із тим для реалізації кредитором такої вимоги підлягають з`ясуванню усі обставини, передбачені статтею 366 ЦК України (недостатність у боржника іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, можливість чи неможливість виділу в натурі частки із спільного майна в натурі без повної втрати і зміни її цільового призначення, тощо).

Вказана норма має послідовну конструкцію.

Виходячи з положень цієї норми, кредитор може вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника щодо належної йому частки у майні лише після того, коли останній відмовився виконати вимоги про продаж своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від її придбання.

Подібні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 554/14897/15-ц (провадження № 61-31224св18), від 30 березня 2020 року у справі № 636/4075/17 (провадження № 61-19068св19), від 06.11.2019 року у справі №705/113/15-ц та від 04.07.2018 року у справі №361/7561/15.

Абзац перший частини другої статті 366 ЦК України закріплює важливу обов`язкову передумову для її застосування: у разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу. Лише за таких обставин кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У свою чергу кредитор має право вимагати продажу відповідної частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку, у разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника.

Ураховуючи все вище викладене та встановлені судом обставини, виходячи з того, що визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця, наголошуючи на тому, що кредитор після визначення за поданням виконавця розміру часток, має право звернутися із позовом про виділення частки боржника в натурі суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, ст.ст. 57, 60, 61, 70, 73, 92, 93, 95, 97 СК України, ст.ст. 177, 190, 321, 328, 355, 368, 371, 366 ЦК України, суд, -

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за участі третьої особи без самостійних вимог Відділу Державної виконавчої служби Южненського міського управління юстиції Одеської області про визнання права сумісної часткової власності на майно подружжя та визначення частки в сумісному майні подружжя відмовити.

Застосовані ухвалою суду від 23.11.2016 року заходи забезпечення позову у вигляді арешту на Ѕ частки вбудовано-прибудованого приміщення магазину за адресою АДРЕСА_1 яке зареєстроване на ОСОБА_2 , який проживає: АДРЕСА_2 , заборонивши ОСОБА_2 відчужувати вищевказане майно. скасувати.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Вінська Н. В.