КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 760/5739/21 Головуючий 1 інстанція - Шереметьєва Л.А.
Провадження № 22-ц/824/5639/2022 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Сушко Л.П., Олійника В.І.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» в особі представника Усікової Лесі Олександрівни на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року у справі за позовом Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба в справах дітей Солом`янської в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,-

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне Товариство «Альфа-Банк» звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів і просив суд:

-визнати відповідачів такими, що втратили право користування двокімнатною квартирою, загальною площею 46,50 кв.м., житловою площею 28,20 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

-зняти відповідачів з реєстраційного обліку в квартирі.

Посилається в позові на те, що рішенням № 5/2019 від 15 жовтня 2019 року було прийнято рішення про припинення АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк».

Відповідно до п.п.1.2. правонаступництво АТ`Альфа-Банк» щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає з 15 жовтня 2019 року.

Тобто, станом на дату подачі позову АТ «Альфа-Банк» є правонаступником прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк».

АТ «Альфа-Банк» належить на праві приватної власності двокімнатна квартира, загальною площею 46,50 кв.м., житловою площею 28,20 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

12 травня 2008 року між банком та ОСОБА_1 , був укладений договір кредиту №380/1297/08-Пі, відповідно до якого банк надав останньому у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 40 000,00 дол. США.

В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором №380/1297/08-Пі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , як іпотекодавці, передали в іпотеку двокімнатну квартиру, загальною площею 46,50 кв.м., житловою площею 28,20 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки відповідач ОСОБА_1 неналежним чином виконував взяті на себе зобов`язання по кредитному договору, банком було звернуто стягнення квартиру на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

03травня 2018 року державним реєстратором Поповою О.В. було зареєстровано право власності банку на спірну квартиру.

Вважає, що втративши право власності на квартиру, відповідачі втратили і право користування нею.

Згідно довідки Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 12 січня 2021 року в квартирі, власником якої є АТ «Альфа Банк», зареєстровані 4 особи: відповідачіу справі.

Малолітній ОСОБА_5 , зареєстрований в зазначеному житловому приміщенні після укладення договору іпотеки, тобто передача в іпотеку відбулась раніше за реєстрацію в ній малолітньої особи.

Місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає.

Крім того, фактично неповнолітній не має майнових прав на нерухоме майно, що перебуває у власності АТ «Альфа Банк».

Зазначає, що банк звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення.

Проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, колишній власник продовжує користуватися квартирою та відмовляється добровільно виселятися. Такі дії відповідача створюють перешкоди у здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном.

Виходячи з цього, просив задовольнити позов.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року в позові Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба в справах дітей Солом`янської в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку - відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, Акціонерним Товариством «Альфа-Банк» в особі представника Усікової Лесі Олександрівни подано апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням усіх обставин справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт зазначає, відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.02.2021 року № 245491535, було зареєстровано право власності за АТ «Альфа-Банк» на квартиру в якій зареєстровані відповідачі. Отже, подальше проживання відповідачів в квартирі, що належить на праві власності АТ «Альфа Банк», та відмова добровільно звільнити помешкання, перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, внаслідок чого попушуються законні права та інтереси АТ «Альфа-Банк».

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено, що 12 травня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений Договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 380/1297/08-Пі.

Відповідно до п. 1.1.1. даного договору позичальнику був наданий кредит у розмірі 40 000, 00 доларів США з кінцевим терміном погашення 11 травня 2023 року.

В цей же день між банком та відповідачами був укладений Іпотечний договір № 04/І-280, за умовами якого останні передали кредитору в іпотеку нерухоме майно: двокімнатну квартиру, загальною площею 46,50 кв.м., житловою площею 28,20 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 4.1. Іпотечного договору сторони дійшли згоди, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

15 жовтня 2019 року внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» до АТ «Альфа-Банк», останній є правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк».( а.с. 7 - 12; 14 - 15, 19 - 25)

Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.37 Закону України « Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Відповідно до ст.ст. 12, 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23 лютого 2021 року № 245491535, 02 травня 2018 року на підставі договору іпотеки, укладеного між сторонами 12 травня 2008 року, право власності на двокімнатну квартиру, загальною площею 46,50 кв.м., житловою площею 28,20 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк».

За містом ст.ст. 386, 391 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Тобто, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом виселення.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.

Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги

Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк, добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частиною 2 ст. 109 ЖК встановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Вказаною нормою встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

З даного аналізу випливає, що особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Судом встановлено, що позивач набув право власності на спірну квартиру в порядку ст.37 Закону України «Про іпотеку», в тобто в порядку позасудового врегулювання спору.

З копії Свідоцтва про право власності на житло від 23 серпня 2006 року, виданого відділом приватизації державного житла Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, передана відповідачами в іпотеку банку квартира набута ними у власність у порядку приватизації, тобто не за кредитні кошти, отримані позичальником за умовами укладеного з банком кредитного договору.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої 31 березня 2021 року у справі №753/72/17 / 61-18178ск20 /, вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення.

Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Враховуючи викладене вище, підстави набуття відповідачами права власності на спірну квартиру, підстави для задоволення вимог позивача відсутні.

Щодо зняття з реєстраційного обліку, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Тобто, за змістом даної норми закону зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що даний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом знаття з реєстрації місця проживання.

Крім того, відповідно до п. 34 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Зазначене свідчить, що питання зняття особи з реєстраційного обліку є похідним від вирішення питання про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

Отже, підстав для його скасування з мотивів, викладених у скарзі, апеляційний суд не знаходить.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367, 369, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» в особі представника Усікової Лесі Олександрівни - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повна постанова складена 27.12.2022.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: Л.П. Сушко

В.І. Олійник