Номер провадження: 22-ц/813/5321/22
Справа № 505/3316/21
Головуючий у першій інстанції Вергопуло А. К.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Цюри Т.В.,

суддів Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Мілєвої М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 01 грудня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Подільської міської ради Подільського району Одеської області про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

29 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Котовського міськрайонного суду Одеської області із позовом до Виконавчого комітету Подільської міської ради Подільського району Одеської області про відшкодування моральної шкоди (а.с.1-8).

01 грудня 2021 року рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області у задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Подільської міської ради Подільського району Одеської області про відшкодування моральної шкоди відмовлено повністю (а.с.31-33).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд скасувати рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 01.12.2021 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути з виконавчого комітету Подільської міської ради Подільського району Одеської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 1000000 грн (а.с.38-48).

08 лютого 2022 року Одеським апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу від Виконавчого комітету Подільської міської ради Подільського району Одеської області. У поданому відзиві відповідач вказує, що такі доводи апеляційної скарги як неврахування судом першої інстанції практики Європейського суду з прав людини та законодавства у сфері захисту прав інвалідів є необґрунтованими, адже, як вважає відповідач, позивачем не заявлено позивних вимог пов`язаних з порушенням його прав як особи з інвалідністю. Також, відповідач наголошує на тому, що позивачем подано 175 позовів аналогічного змісту до різних судів України, що на думку відповідача є штучним створенням передумов для стягнення моральної шкоди. З огляду на вказане, відповідач просить суд відмовити позивачу у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі (а.с.60-62).

Судове засідання призначено на 01 грудня 2022 року об 13 год 30 хв.

21 листопада 2022 року Одеським апеляційним судом отримано заяву від відповідача по справі про розгляд справи за його відсутності, у задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі.

Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справі від сторін до суду не надходило.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, ненадання жодних доказів щодо існування підстав для відкладення розгляду справи, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу у відсутності сторін.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що сам лише факт протиправної бездіяльності відповідача при наданні інформації позивачу не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди. Крім того, визнання судом протиправною бездіяльності відповідача стосується виключно меж застосування законодавства про надання публічної інформації, у той час як моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає вірними вказані висновки суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що 09.03.2021 ОСОБА_1 здав на пошту запит до Виконавчого комітету Подільської міської ради Подільського району Одеської області, в якому просив надати інформацію про наявність на території м. Подільськ вільних земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2021 року, у справі № 420/7093/21, було скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2021 року, ухвалено у справі нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Визнано протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Подільської міської ради щодо не здійснення направлення ОСОБА_1 відповіді на його інформаційний запит від 03.03.2021 року у встановлені ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про доступ до публічної інформації» строки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що протиправними діями відповідача йому була завдана моральна шкода, яка полягає у стражданні та приниженні, яких він зазнав внаслідок протиправних дій. Порушення його прав з боку суб`єкта владних повноважень викликало у нього негативні емоції, внаслідок чого погане самопочуття, пригнічений настрій.

В свою чергу, звертаючись із апеляційною скарго, ОСОБА_1 посилається на положення Закону України «Про доступ до публічної інформації» щодо передбаченого ним права на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої правопорушенням у сфері інформації, та на практику Європейського суду з прав людини.

Апеляційний суд відхиляє вказані доводи апеляційної скарги та зазначає, що Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належній і якомога послідовніший спосіб.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації» відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень: 1) ненадання відповіді на запит; 2) ненадання інформації на запит; 3) безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію; 4) неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону; 5) надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації; 6) несвоєчасне надання інформації; 7) необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом; 8) нездійснення реєстрації документів; 9) навмисне приховування або знищення інформації чи документів.

Особи, на думку яких їхні права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист». Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.

Слід наголосити на тому, що судом першої інстанції дотримано принципу доступу до правосуддя, допущено позивача до суду, розглянуто позовні вимоги ОСОБА_1 та прийнято рішення, відповідно до якого суд не вбачає підстав для стягнення моральної шкоди. Так, відповідно до п.5 цієї ж Постанови Пленуму Верховного суду України, обов`язковому доведенню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Апеляційний суд зазначає, що судом першої інстанції було враховано практику Європейського суду з прав людини та слід роз`яснити, що задоволення вимог щодо стягнення моральної шкоди не є обов`язком суду лише при наявності звернення позивача з такою вимогою, а доводи апелянта зводяться саме до констатації такого обов`язку.

Так, у даній категорії справ слід встановити наявність загальних підстав для стягнення моральної шкоди, а саме: факту заподіяння позивачу шкоди, суть якої повинна полягати у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, членів сім`ї чи близьких родичів, зокрема, і у приниженні честі та гідності фізичної особи (п. 2, 4 ч.2 ст. 23 ЦК України); протиправність діяння відповідача; наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача; вину відповідача у заподіянні такої.

Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме лише ухвалення рішення в адміністративній справі не вказує на наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди, зокрема, в розмірі 1000000 грн, про який вказав позивач, отже позивачем не доведено як факту заподіяння моральної шкоди, так і відповідно інших складових, які підлягають доведенню у даному спорі.

Також колегією суддів не можуть бути взяті до уваги доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції законодавства у сфері захисту прав інвалідів з огляду на наступне.

Апеляційний суд наголошує, що правовідносини які виникли у даній справі регламентовані положеннями ст.24 Закону України «Про доступ до публічної інформації», зокрема ч. 2 наведеної норми визначено право осіб, на думку яких їхні права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку, визначеному законом; та ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, якими регламентовано відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування.

При цьому, ст.19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначає, що у разі якщо з поважних причин (інвалідність, обмежені фізичні можливості) особа не може подати письмовий запит, його має оформити відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації, обов`язково зазначивши в запиті своє ім`я, контактний телефон, та надати копію запиту особі, яка його подала.

В свою чергу, з матеріалів справи не вбачається того, що позивач пов`язує наявність в нього другої групи інвалідності та порушення його прав у зв`язку з невчасним наданням запитуваної інформації.

З огляду на вказане, апеляційний суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин законодавства в сфері захисту інвалідів.

Також колегія суддів вбачає безпідставними посилання апелянта на рішення судів першої інстанції у яких стягнуто із органу місцевого самоврядування моральну шкоду, зокрема, Рівненського міського суду Рівненської області від 28.10.2020 року у справі №569/14945/20, Черкаського апеляційного суду від 18.03.2021 року у справі №712/5272/20, Херсонського міського суду Херсонської області від 16.08.2021 року у справі №766/3386/21 та інших, керуючись наступним.

ЦПК України передбачає, що при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Тобто йдеться про врахування судами висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Положень про врахування судами висновків районних судів, чинне законодавство не містить.

Також слід вказати, що відповідь на запит про надання публічної інформації виконавчим комітетом Подільської міської ради Подільського району Одеської області позивачу була надана, однак, як встановлено П`ятим апеляційним адміністративним судом, не була оформлена належним чином, що само по собі не є безумовною підставою для стягнення моральної шкоди.

Вказана позиція суду узгоджується із правовою позицією Великої палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 08 квітня 2020 року по справі №180/1560/16-а.

Отже, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції апеляційна скарга не містить, а наведені в апеляційній скарзі твердження зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції ,а також до особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 01 грудня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Подільської міської ради Подільського району Одеської області про відшкодування моральної шкоди- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 12.12.2022 року.

Головуючий суддя Цюра Т.В.

Судді: Сегеда С.М.

Комлева О.С.