Номер провадження: 22-ц/813/8829/22
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді - Назарова М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання Пінькова К.Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

представник позивача - ОСОБА_2

заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеської області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Чернявської Л.М., ухвалене в приміщенні того ж суду

за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

в с т а н о в и в:

Короткий зміст заяви

31 жовтня 2018 року до Суворовського районного суду м. Одеси надійшла заява адвоката Дмітрієва Руслана Борисовича в інтересах ОСОБА_1 , заінтересована особа, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року та набрання чинності Законом України «Про громадянство України» 13 листопада 1991 року.

Заява обґрунтована тим, що в період з 09 вересня 1987 року по 22 квітня 1992 рік ОСОБА_1 постійно проживав на території України, а саме в м. Одесі, що підтверджується копією паспорта громадянина СРСР серії НОМЕР_1 . В подальшому, ОСОБА_1 переїхав проживати до Російської Федерації, де отримав громадянство Російської Федерації та паспорт громадянина СРСР було замінено на внутрішній паспорт громадянина Російської Федерації. В подальшому, ОСОБА_1 повернувся проживати в Україну та 05.08.2005 року зареєстрував місце свого проживання в м. Одесі, де продовжує проживати по теперішній час. 08.10.2013 року ОСОБА_1 було видано посвідку на постійне проживання в Україні. ОСОБА_1 має бажання постійно проживати в Україні та має намір отримати громадянство України на підставі постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року). При зверненні до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, ОСОБА_1 було роз`яснено про необхідність встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року в судовому порядку і надання міграційній службі відповідного судового рішення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2020 року заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Російської Федерації, НОМЕР_2, місце проживання: АДРЕСА_1 ), заінтересована особа, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вулиця Преображенська, 44, Одеса, Одеська область, 65045) про встановлення факту, що має юридичне значення задоволено.

Суд встановив факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року та набрання чинності Законом України «Про громадянство України» 13 листопада 1991 року.

Рух провадження у справі

22 листопада 2021 року Одеським апеляційним судом ухвалено постанову, відповідно до якої апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2020 року залишено без змін.

28 січня 2022 року начальником ГУ ДМС в Одеській області Оленою Погребняк подано касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 22 листопада 2021 року.

26 жовтня 2022 року Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судуприйнято постанову відповідно до якої Касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задовольно частково, а постанову Одеського апеляційного суду від 22 листопада 2021 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

08 листопада 2022 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшли матеріали справи №523/15253/18 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту, що має юридичне значення.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 листопада 2022 року визначено наступний склад суду: Кострицький В.В. (суддя-доповідач) склад колегії суддів :Назарова М.В., Лозко Ю.П..

10 листопада 2022 року ухвалою Одеського апеляційного суду призначено справу до апеляційного перегляду на 06 грудня 2022 року о 10 год. 00 хв.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі заінтересована особа, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

В обгрунтування апеляційної скарги ГУ ДМС України в Одеській області зазначає, що згідно п.1 розділу І Порядку провадження а заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття 10 громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку. У випадках, передбачених законодавством України, за подання заяви та інших документів з питань громадянства сплачується державне мито або консульський збір, документ про сплату якого подасться разом із заявами та іншими документами з питань громадянства. Відповідно до п. 10 розділу II Порядку Для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, визначено перелік документів на підтвердження належності до підстав отримання громадянства України. ГУ ДМС України в Одеській області зазначало що заявник не вертався до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області з заявою встановленого зразка про набуття, прийняття чи встановлення належності до громадянства України, не надав до ГУ ДМС України в Одеській області жодних документів, зазначених у Порядку, отже заявник не використав всі можливості для отримання статусу громадянина України та звернення до суду із заявою про встановлених факту є передчасним.

Скаржник вважав, що без встановлення особи та статусу заявника неможливо здійснити розгляд питання щодо набуття ним громадянства України та унеможливлюється встановлення факту постійного проживання заявника на законних підставах на території України. Також скаржник зазначав, що до заяви про встановлення юридичного факту заявник надав копію паспорта колишнього СРСР з відмітками про реєстрацію місця проживання. ?Виходячи з вищевикладеного ГУ ДМС України в Одеській області зазначає, що встановлення факту проживання станом на 1991 рік не стосується особистих прав заявника та ніяк не впливає на них. Також необхідно звернути увагу, що чинним законодавством України визначено порядок набуття громадянства.

Явка сторін

Сторони у справі були повідомлені належним чином про час і дату судового засідання, від представника ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без його участі та участі його довірителя. Заяв про розгляд справи в режимі відеоконференції або про відкладення розгляду справи не надходило.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У частині 3 статті 294 ЦПК України зазначено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

У частині першій статті 315 ЦПК України наведено перелік фактів, справи про встановлення яких розглядаються судом. Хоча за змістом частини другої цієї статті зазначений перелік не є вичерпним, проте у судовому порядку можуть бути встановлені тільки ті факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб (якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення).

Таким чином, факти, що мають юридичне значення - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду у порядку окремого провадження, зокрема, за умови, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав фізичних та юридичних осіб.

Відповідно до статті 316 ЦПК України, заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Підсудність справ за заявою громадянина України, який проживає за її межами, про встановлення факту, що має юридичне значення, визначається за його клопотанням ухвалою судді Верховного Суду.

Відповідно до Конституції України правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України «Про громадянство України».

За змістом статті 6 Закону України «Про громадянство України», громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Листом Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, який має юридичне значення.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до положень статті 8 Закону України «Про громадянство України», особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Судом першої інстанції встановлено, що заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Російської Федерації, НОМЕР_2, місце проживання: АДРЕСА_1 , має посвідку на постійне проживання ГУ ДМС України в Одеській області від 08.10.2013 року дійсна безстроково (а.с. 17-19).

З паспорту громадянина СРСР серії НОМЕР_1 вбачається, що 30.11.1983 року місце проживання ОСОБА_1 було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (з позначкою на навчання до 01.09.1988 року).

09 вересня 1987 року місце проживання ОСОБА_1 було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 (з позначкою на навчання до 01.08.1991 року).

23 жовтня 1989 року місце проживання ОСОБА_1 було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (з позначкою до 01.08.1991 року).

22 квітня 1992 року ОСОБА_1 було знято з місця реєстрації за вищевказаною адресою.

З посвідки на постійне проживання № НОМЕР_2 , виданої 08 жовтня 2013 року, вбачається, що ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації, місце проживання 05.08.2005 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 .

Задовольняючи заяву про встановлення факту проживання на території України, суд першої інстанції дійшов поспішного висновку про юридичного факту.

Посилання заінтересованої особи, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано, що у даному випадку виник спір про право, рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України впливає на прийняття заяви та рішення про прийняття до громадянства України, так як заявник порушив інстанційність звернення до державних органів та не звертався до органів міграційної служби.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1992 року.

Пунктом 3 частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України» визначено, що безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п&apos;яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Відповідно до пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, (далі - Порядок), громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України.

Пунктом 8 зазначеного вище Порядку передбачено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Згідно із пунктом 44 Порядку, у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, одним із документів на підтвердження обставин для встановлення належності до громадянства України є рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року, на що суд апеляційної інстанції уваги не звернув».

«Належність до громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Заявником зазначено, що встановлення саме такого факту необхідно для підтвердження набуття громадянства України, яке він отримав, які і усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України. Таким чином, спору про право у даному випадку немає.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо наявності спору про право у даній справі є передчасними .

Судом першої інстанції в судовому засіданні з об`єктивністю та достовірністю встановлено, що заявник ОСОБА_1 постійного проживання на території України як у період до, так і на встановлені дати - 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, і вказані докази ніким не спростовані.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав, що факт постійного проживання заявника на території України з 24 серпня 1991 року підтверджений належними та допустимими доказами.

Відмовляючи у задоволенні позову, колегією суддів встановлено, що позивачем порушено інстанційність звернення до державних і судових органів, а надані докази ОСОБА_1 носять суперечливий характер та не містять даних, які підтверджують факт його постійного проживання на території України з 24 серпня 1991 року.

Виходячи з того ,що позивач має посвідку на постійне проживання № НОМЕР_2 , видану 08 жовтня 2013 року, вбачається, що ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації.

Також беручи до уваги те що 22 квітня 1992 року ОСОБА_1 було знято з місця реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 (з позначкою до 01.08.1991 року). Обставини у вигляді того, що17 травня 1988 року народилась ОСОБА_4 30 жовтня 1991 року шлюб з ОСОБА_5 розірвано. 30 листопада 1991 року ОСОБА_1 одружився з ОСОБА_6 .. ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_7 не дає обгрунтованих підстав вважати , що позивач протягом останніх п`ять років проживав на території України.

Інших доказів які б свідчили про проживання на території України заявником не надано.

В судове засідання апеляційного суду від представника ОСОБА_2 надійшла заява про мету встановлення факту , зазначеної заявником - є реалізація права на набуття громадянства України.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним будє висновок, що заявник по перше порушив інстанційність звернення з приводу встановлення юридичного факту, а також не довів факту постійного проживання на території України у вказаний ним період, а отже підстави передбачені Законом України «Про громадянство України» для задоволення його заяви відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами п. 2 ч.1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення.

Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів Одеського апеляційного суду дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України відмовити.

Зазначене рішення не заважає в подальшому праву заявника звернутись до суду при наявності матеріалів або доказів які свідчать про його мешкання на території України, або до уповноваженного державою органу для вирішення питання про громадянство у визначений діючим законом спосіб .

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2020 року скасувати.

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко