провадження № 22-ц/824/9343/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Жванко О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 лютого 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування заподіяної шкоди, завданої неправомірними діями,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - відповідач, Фонд) про відшкодування заподіяної шкоди, завданої неправомірними діями.

У своїй позовній заяві позивач просила стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на свою користь завдану майнову шкоду у розмірі 1 107 491,24 грн. відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію АТ «Єврогазбанк».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка була вкладником АТ «Єврогазбанк», та станом на 23.09.2015 року на банківському рахунку був залишок коштів у сумі 169 676,00 грн. 17.11.2014 року відкликано банківську ліцензію АТ «Єврогазбанк». 3 18.11.2014 року розпочались виплати гарантованого відшкодування, право на які належить позивачці на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», проте такі кошти не були виплачені. Уповноваженою особою Фонду було прийнято рішення у формі повідомлення № 2832-6-21 від 04.012.2015 року про нікчемність правочину операції/транзакції із залучення (перерахування) належних їй грошових коштів у розмірі 169 676 грн., від 17.06.2014 року по банківському рахунку № НОМЕР_1 . Гарантовану суму відшкодування позивачці не виплачено через бездіяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що визнана протиправною Верховним Судом. Внаслідок протиправної бездіяльності Фонду, позивачу фактично відмовлено у виплаті гарантованого відшкодування. Фактична відмова у виплаті відшкодування порушила право позивача, як вкладника банку, на своєчасне отримання відшкодування за рахунок коштів Фонду у процесі ліквідації банку, що спричинило матеріальні збитки позивачу. Позивач зазначає, що з відповідача необхідно також стягнути інфляційні витрати, 3% річних та упущену вигоду, оскільки протягом 2015-2020 років позивачка могла б розмістити кошти на депозитних вкладах. Відповідач, відмовивши у виплаті гарантованого відшкодування за договором банківського вкладу, окрім матеріальної шкоди, спричинив позивачці як споживачці фінансових послуг, моральну шкоду.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування заподіяної шкоди, завданої неправомірними діями задоволено частково. Стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 169 676,00 грн. у відшкодування завданої майнової шкоди. Стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 1 610,21 грн. судового збору та 2 757,73 грн. витрат на професійну правничу допомогу. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити в задоволенні позову.

При цьому, зазначає, що у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його вкладниками/кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Апелянт переконаний, що судом першої інстанції порушено положення статті 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та вважає, що судом першої інстанції неправомірно не взято до уваги та не надано правомірної оцінки, що на момент розгляду справи повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб як ліквідатора АТ «Єврогазбанк» припинено. Посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі № 820/11591/15, наголошує, що Фонд є Установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених Законом. Окрім того, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року в справі № 910/22513/17, вказує, що обставина невиконання банком грошового договірного зобов`язання з повернення пенсійних активів не перетворює таке договірне зобов`язання банку в деліктне зобов`язання його органу управління (повноваження якого виконує відповідач в особі уповноваженої особи) з відшкодування шкоди в розмірі цього грошового зобов`язання.

Апелянт звертає увагу апеляційного суду, що Фонд гарантування не є правонаступником банку, а лише виступав його ліквідатором, а відповідно, в рамках чинного законодавства, не зобов`язаний виконувати судові рішення після ліквідації неплатоспроможного банку. Зазначає, що обставина укладання банком та ОСОБА_1 договору банківського рахунку від 16 червня 2014 року не перетворює таке договірне зобов`язання банку в деліктне зобов`язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з відшкодування шкоди в розмірі цього грошового зобов`язання. Поряд з цим, вказує, що Фонд не здійснює самостійно виведення банку з ринку, а делегує частину своїх повноважень Уповноваженій особі на здійснення тимчасової адміністрації/ліквідації банку.

Також апелянт наголошує, що у Фонду гарантування вкладів відсутні будь-які первинні документи по вкладникам і тому при складанні Загального реєстру використовується виключно інформація, що наявні в переданому уповноваженою особою Переліку вкладників. Таким чином, зазначає, що Загальний реєстр не складається та не затверджується уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів, як і Перелік вкладників не складається та не затверджується Фондом гарантування. Окрім того вказує, що статтею 28 Закону передбачено, що Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів вкладникам, їх уповноваженим представникам чи спадкоємцям у національній валюті України з наступного робочого дня після затвердження виконавчою дирекцією Фонду реєстру вкладників для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування.

Апелянт звертає увагу апеляційного суду на те, що уповноваженою особою Фонду гарантування на ліквідацію ПАТ «Європейський газовий банк» було прийнято рішення щодо віднесення до нікчемних правочину за договором банківського вкладу позивача на підставі закону, у спосіб та у межах, визначених чинним законодавством. Вважає, що в уповноваженої особи були відсутні правові підстави для внесення інформації до Переліку вкладників АТ «Єврогазбанк» про ОСОБА_1 , а відповідно й у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відсутні були підстави здійснювати виплати гарантованої суми. Також апелянт вказує, що з 14 листопада 2019 року завершено виплату гарантованих сум відшкодування коштів за вкладами.

Окрім того, апелянт вважає, що позивачем не доведено факт саме протиправного та винного заподіяння шкоди Фондом.

Щодо стягнутих витрат на професійну правничу допомогу, зазначає, що зазначені витрати необґрунтовано та безпідставно завищені, оскільки спори із Фондом гарантування вкладів фізичних осіб є абсолютно типовими та фактично мають масовий характер. А тому із написанням позову взагалі не може виникати будь-яких складнощів та утруднень, як і з пошуком та аналізом судової практики. При цьому посилається на правові позиції Верховного Суду, викладені, зокрема, в постанові від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19, від 11 грудня 2019 року у справі № 545/2432/16-а, від 22 травня 2018 року в справі № 826/8107/16, від 03 вересня 2020 року у справі № 810/851/17.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року відкрито апеляційне в справі та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

25 серпня 2022 року на адресу суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, направлений представником - адвокатом Покровською Ольгою Юріївною засобами поштового зв`язку 22 серпня 2022 року.

У вказаному відзиві позивач просила рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 лютого 2022 року залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

При цьому позивач зазначає, що застосування в обґрунтування власних позовних вимог норм Цивільного Кодексу України (зокрема норм зобов`язального права, які регулюють деліктні правовідносии та відповідальність за порушення грошових зобов`язань) жодним чином не суперечить нормам спеціального Закону України « Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а відтак, не вбачається колізії чи конфлікту правових норм. Також вказує, що оскільки Цивільний кодекс України є основним актом цивільного законодавства, то будь-які зміни в регулюванні однопредметних правовідносин можуть відбуватися лише з одночасним внесенням змін до нього. Наголошує, що згідно з висновками Конституційного Суду України, у разі колізії, конкуренції чи конфлікту між положеннями Цивільного кодексу України як основного акту цивільного законодавства, з одного боку, та положеннями пізніше прийнятих «спеціальних» законів, які містять приписи щодо пріоритетності їх норм над нормами раніше прийнятих законів, з іншого боку, пріоритет в застосуванні все одно мають норми Цивільного кодексу України як основного акту цивільного законодавства. При цьому посилається на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17.

Поряд з цим позивач наголошує, що інформаційні листи Міністерства юстиції України чи інших органів виконавчої влади не є джерелом права, не містять правових норм чи їх тлумачень та не можуть братися до уваги судом.

Позивач вважає, що апелянтом безпідставно було здійснено посилання на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 16 червня 2020 року у справі 3 910/22513/17. При цьому наголошує, що факт протиправної бездіяльності Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію АТ «Єврогазбанк» Оберемка Р.А. було встановлено.

Позивач звертає увагу апеляційного суду на те, що оскільки позивачка позбулася свого законного права на отримання гарантованого відшкодування за вкладом в АТ «Єврогазбанк» внаслідок протиправних дій працівника відповідача, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб зобов`язаний відшкодувати шкоду.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу позивач зазначає, що при розгляді справи судом першої інстанції представник відповідача не заявляв жодного клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, а мотивування апеляційної скарги є формальними та таким, що жодним чином не можуть бути враховані при розгляді скарги.

У судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримала і просила задовольнити з наведених у ній підстав та доводів.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи шляхом направлення телефонограми на мобільний номер телефону та повідомлення на електронну пошту, зазначені сторонами та їх представниками в матеріалах справи, як засоби для зв`язку, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору банківського рахунку № 31698 , 16.06.2014 року ОСОБА_1 було відкрито банківський рахунок № НОМЕР_1 у національній валюті та іноземній валюті в АТ «Єврогазбанк».

На поточний рахунок ОСОБА_1 16.06.2014 року було зараховано грошові кошти в сумі 169 676,00 грн.

Постановою Правління Національного банку України від 17.11.2014 № 725 відкликано банківську ліцензію АТ «Єврогабанк». 18.11.2014 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 121 «Про початок процедури ліквідації АТ «Євогазбанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації Банку та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію Банку.

14.11.2019 року уповноваженою особою Фонду на ліквідацію АТ «Єврогазбанк» було подано документи державному реєстратору юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань для державної реєстрації припинення банку як юридичної особи.

Так, Фонд повідомив про завершення 14.11.2019 року виплати гарантованих сум відшкодування коштів вкладникам АТ «Єврогазбанк».

Позивачка зверталася до Фонду із заявами про виплату гарантованої суми відшкодування, але отримала відмову у виплаті. Підставою відмови у виплаті відшкодування стало не включення позивачки до загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, що у свою чергу, унеможливило виплату гарантованого відшкодування у встановлений законом строк.

29.11.2019 року Верховний Суд постановою у справі № 826/3606/16 визнав протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у Публічному акціонерному товаристві «Єврогазбанк», що полягає у невключенні даних про ОСОБА_1 до переліку рахунків, які мають право на відшкодування коштів за вкладом у Публічному акціонерному товаристві «Єврогазбанк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором банківського рахунку від 16 червня 2014 року № 31698 на суму 169 676 гривень. Зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у Публічному акціонерному товаристві «Єврогазбанк» включити дані про ОСОБА_1 до переліку рахунків, які мають право на відшкодування коштів за вкладом у Публічному акціонерному товаристві «Єврогазбанк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором банківського рахунку від 16 червня 2014 року № 31698 на суму 169 676 гривень та надати доповнення до переліку рахунків до Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб для затвердження у реєстрі відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого Уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду.

Однак, 14.11.2019 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб публічно повідомив про завершення виплат гарантованого відшкодування вкладникам ПАТ «Єврогазбанк» посилаючись на ч. 7 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до якої Фонд гарантування вкладів фізичних осіб завершує виплату гарантованих сум відшкодування коштів за вкладами у день подання документів для внесення до ЄДР запису про ліквідацію банку як юридичної особи.

11.12.2019 року до ЄДР внесено відомості про припинення ПАТ «Єврогазбанк».

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що протиправна бездіяльність уповноваженої особи Фонду була встановлена рішенням суду в адміністративній справі і ця обставина, в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягає. При цьому, будь-яких доказів того, що постанова Верховного Суду від 29.11.2019 у справі № 826/3606/16 була виконана Уповноваженою особою Фонду в частині надання до Фонду додаткової інформації щодо позивачки, як вкладника, яка має право на відшкодування коштів за вкладом, відповідачем суду не надано. Суд першої інстанції вважав, що причиною неотримання позивачкою передбаченого Законом відшкодування було не включення Уповноваженою особою Фонду позивачки в перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладом в межах 200 000 грн. за рахунок Фонду, у відповідності до вимог ст. 26, 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Внаслідок протиправної бездіяльності уповноваженої особи Фонду позивач своєчасно не був включений до затвердженого реєстру вкладників і, як наслідок, був позбавлені можливості своєчасно отримати гарантоване відшкодування за вкладом. Подальше протиправне невиконання постанови Верховного Суду від 29.11.2019 у справі № 826/3606/16 призвело до неможливості отримання гарантованого відшкодування в порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і, як наслідок, до настання шкоди. При цьому суд першої інстанції взяв до уваги, що починаючи з 11.12.2019 року позивач втратив право вимагати отримання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом в спеціальному порядку, передбаченому ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», проте набув права на відшкодування шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю УО ФГВФО. Суд першої інстанції погодився з доводами позивача про те, що фактично, наразі звернення позивача до суду із вказаним позовом - це єдиний належний спосіб захисту її порушеного права. Також, враховуючи складність справи, тривалість її розгляду, обсяг наданих адвокатом послуг, значення справи для сторін, та з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу, в розмірі 2 757,73 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч. 1 ст. 1058 ЦК України).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1060 ЦК України визначено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

Відповідно до ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Аналіз зазначеної норми права дає можливість дійти до висновку про те, що випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до п. 6 ст. 2 зазначеного Закону, ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації або запровадження процедури ліквідації регулюються спеціальними нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 даного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, згідно з ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, зокрема щодо майнових зобов`язань, які здійснюються виключно у межах процедури ліквідації банку.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що з дня призначення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, припиняються всі повноваження органів управління банку та наступають наслідки, встановлені ст. 46 цього Закону. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб затверджує перелік вимог кредиторів, після чого задоволення цих вимог здійснюється в порядку черговості, встановленої ст. 52 вказаного Закону.

Згідно з ч. 5 ст. 46 цього Закону передбачено, що протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 48 Закону Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з дня початку процедури ліквідації банку приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку. Тимчасова адміністрація та ліквідація банку здійснюється Фондом, який призначає Уповноважену особу та делегує їй відповідні повноваження для забезпечення ефективної процедури під час здійснення тимчасової адміністрації виведення неплатоспроможного банку з ринку та його ліквідацію, а також захист прав і законних інтересів вкладників банку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Виконання зобов`язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов`язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам у строк, встановлений цим Законом.

Гарантії Фонду не поширюються на відшкодування коштів за вкладами у випадках, передбачених цим Законом.

Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

Під час тимчасової адміністрації вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами за договорами, строк дії яких закінчився станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, та за договорами банківського рахунку з урахуванням вимог, визначених частиною четвертою цієї статті.

Судом встановлено, що 29.11.2019 року Верховний Суд постановою у справі № 826/3606/16 визнав протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у Публічному акціонерному товаристві «Єврогазбанк», що полягає у невключенні даних про ОСОБА_1 до переліку рахунків, які мають право на відшкодування коштів за вкладом у Публічному акціонерному товаристві «Єврогазбанк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором банківського рахунку від 16 червня 2014 року № 31698 на суму 169 676 гривень. Зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у Публічному акціонерному товаристві «Єврогазбанк» включити дані про ОСОБА_1 до переліку рахунків, які мають право на відшкодування коштів за вкладом у Публічному акціонерному товаристві «Єврогазбанк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором банківського рахунку від 16 червня 2014 року № 31698 на суму 169 676 гривень та надати доповнення до переліку рахунків до Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб для затвердження у реєстрі відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого Уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач, як підставу відшкодування заподіяної шкоди визначив ст.ст. 1166, 1172, 1173, 1174 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Аналіз положень ст. 1166 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювана шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювана шкоди.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

У зазначеній нормі встановлюються загальні правила відшкодування юридичною або фізичною особою потерпілій стороні шкоди, завданої їх працівником або іншою особою.

Це один із випадків, коли суб`єктом відшкодування виступає юридична або фізична особа, яка шкоди потерпілій стороні безпосередньо не завдавала. Тобто, особливістю цих зобов`язань є те, що закон відмежовує особу, яка безпосередньо завдала потерпілій стороні шкоди, від особи, яка повинна цю шкоду відшкодувати.

У цивільному праві під діями юридичної особи визнаються: дії органу, її представників, а також її членів або інших учасників (працівників і службовців). Діями фізичної особи (фізичної особи - підприємця) визнаються дії працівників (службовців), якщо їх вчинено на виконання трудових (службових) обов`язків.

Безпосередній заподіювач шкоди (працівник) юридично втілює волю осіб, з якими він пов`язаний трудовим договором (контрактом), а тому його вина визнається виною роботодавця.

Причинно-наслідковий зв`язок у цьому виді зобов`язань може мати складний характер, тобто треба доводити не тільки те, що шкоди завдано внаслідок протиправного діяння, а й те, що це протиправне діяння виникло внаслідок неналежного виконання чи невиконання працівником (службовцем) або іншою особою покладених на нього трудових (службових) чи інших обов`язків.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 638/11853/15-ц та від 27 лютого 2019 року у справі № 158/812/15-ц.

У даній справі судом встановлено, що причиною неотримання позивачем передбаченого Законом відшкодування була бездіяльність Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію АТ «Єврогазбанк» Оберемка Р.А., який відповідно до Закону № 4452-VI є працівником Фонду. Така бездіяльність полягала у неправомірному не включенні Уповноваженою особою Фонду даних про позивача до переліку рахунків, які мають права на відшкодування коштів за вкладом у Публічному акціонерному товаристві «Єврогазбанк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором банківського рахунку від 16 червня 2014 року 331698 на суму 169 676 грн.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що наявні правові підстави для стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 - майнової шкоди, заподіяної працівником Фонду, внаслідок протиправного діяння, яке виникло внаслідок неналежного виконання чи невиконання працівником (службовцем) або іншою особою покладених на нього трудових (службових) чи інших обов`язків.

При цьому, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції викладеними у рішенні суду, звертає увагу на те, що фактично, наразі звернення позивача до суду із вказаним позовом - це єдиний належний спосіб захисту його порушеного права.

В іншому випадку, буде мати місце порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що обраний позивачем розмір заподіяної йому на його думку шкоди 169 676,00 грн., який було стягнуто судом першої інстанції, не є у даному випадку відшкодуванням Фондом гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом в спеціальному порядку, передбаченому ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», про що зазначає апелянт у апеляційній скарзі.

Щодо вказаного доводу судом першої інстанції було вірно встановлено, що починаючи з 11.12.2019 року позивачі втратили право вимагати отримання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом в спеціальному порядку, передбаченому ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», проте набули права на відшкодування шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю посадової особи УО ФГВФО, а визначення позивачем розміру такої шкоди, у відповідності до розміру його вкладу, якого він був протиправно позбавлений на думку апеляційного суду не порушує прав апелянта і є вірно обраним способом захисту.

Посилання апелянта на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі № 820/11591/15 апеляційний суд оцінює критично, оскільки в справі № 820/11591/15 виснувалося щодо питання визначення виду юрисдикції розгляду спору.

Також апеляційний суд критично оцінює доводи апелянта стосовно необхідності застосування правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року в справі № 910/22513/17, оскільки вона ухвалена щодо інших обставин справи та правовідносин, що виникли між сторонами у тій справі, а саме щодо договірних зобов`язання банку з повернення пенсійних активів, які продовжують існувати до моменту завершення ліквідації та припинення юридичної особи банку. А на час прийняття судами попередніх інстанцій рішень у цій справі процедура ліквідації банку завершена не була, юридична особа банку припинена не була.

Також не заслуговують на увагу доводи апелянта щодо відсутності в уповноваженої особи правових підстав для внесення інформації до Переліку вкладників АТ «Єврогазбанк» про ОСОБА_1 , та недоведення факту саме протиправного та винного заподіяння шкоди Фондом, оскільки вони спростовуються висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 29.11.2019 року у справі № 826/3606/16.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу апеляційний суд зазначає про таке.

У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частина 1 статті 137 ЦПК України вказує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Проте, згідно п. 6.51 висновку Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 року у справі № 904/4494/18 передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому в постанові від 27 червня 2018 року у справі №8261216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14.04.2021 у справі № 757/60277/18-ц (провадження № 61-15924св20).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналізуючи вказані норми права, що регулюють відшкодування витрат на професійну правову допомогу, Верховний Суд дійшов висновку, що до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору.

Аналогічні правові висновки сформульовані Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, провадження № 61-21442св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, провадження № 61-44217св18, у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 640/4126/19, провадження № 61-14735св20 та ін.

Такий підхід прослідковується і в судових рішеннях Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19 та Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 26 червня 2019 року у справі № 813/481/18, провадження № К/9901/13036/19, від 08 вересня 2020 року у справі № 640/10548/19, провадження № К/9901/33762/19, від 29 жовтня 2020 року у справі № 686/5064/20, провадження № К/9901/22452/20.

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).

Що стосується гонорарів адвокатів, ЄСПЛ вказує, що заявник повинен показати, що гонорари сплачені або тільки будуть сплачені адвокату.

Відповідні висновки щодо того, що фактичними витратами на правову допомогу є, в тому числі, витрати, оплата яких буде здійснена в майбутньому ЄСПЛ виклав, зокрема, у справі «Теб`єті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану» (заява № 37083/03, пункт 106).

При визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката по конкретній справі, адресований клієнту.

У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Беручи до уваги все вище наведене, апеляційний суд критично оцінює доводи апелянта щодо необґрунтованості висновків суду першої інстанції в частині часткового стягнення витрат на правову допомогу, зважаючи на таке.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, між адвокатом Покровською О.Ю. та ОСОБА_1 був укладений Договір про надання правничої допомоги від 14.01.2020 року.

Відповідно до попереднього розрахунку та платіжного доручення, вбачається, що позивачка понесла витрати на правову допомогу відповідно до договору про надання правової допомоги на загальну суму 18000,00 грн.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи факт отримання позивачем послуг адвоката. Отже, матеріалами справи підтверджується реальність наданих адвокатських послуг.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

А відтак, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18.

Розмір витрат на правничу допомогу, заявлений стороною позивача, міг бути зменшений лише за наявності обґрунтованого клопотання та /або заперечень сторони відповідача.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, відповідач такого клоптання до суду не подавав. Таким чином, вказаний довід апеляційної скарги апеляційний суд відхиляє, оскільки за відсутності будь-яких заперечень іншої сторони, суд першої інстанції не вправі втручатися у правовідносини адвоката з клієнтом, які за своєю правовою природою є договірними між цими сторонами.

Отже, враховуючи складність справи, тривалість її розгляду, обсяг наданих адвокатом послуг, значення справи для сторін, та за урахуванням часткового задовлення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу, в розмірі 2757,73 грн., що пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог.

При цьому, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

За таких обставин, доводи апеляційної скарги колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянтів, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 лютого 2022 року - залишити без змін.

Дію рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 лютого 2022 року - поновити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова