КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2022 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 757/63454/19-ц

номер провадження: 22-ц/824/3653/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Матвієнко Ю.О., Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря - Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства «Правекс Банк» - адвоката Крикун-Труша Артема Вікторовича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 листопада 2021 року у складі судді Соколова О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Правекс Банк» про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Правекс Банк» (далі - АТ «Правекс Банк», банк), у якому з урахуванням заяви про зміну (доповнення) підстав позову від 26 травня 2020 року, просив стягнути з АТ «Правекс Банк» на свою користь 1 780 000 доларів США, 1 000 000 євро та 230 000 швейцарських франків.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 24 лютого 2015 року між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством комерційний банк «Правекс Банк» (далі - ПАТ КБ «Правекс Банк»), перейменоване в подальшому на АТ «Правекс Банк», було укладено договір № 29 майнового найму індивідуального сейфа, згідно з пунктом 1.1 якого банк надав йому в майновий найм індивідуальний сейф під НОМЕР_1 розміром 240x303x450 мм на строк з 24 лютого 2015 року по 23 серпня 2015 року.

Позивач вказував, що 03 серпня 2015 року між ним та ПАТ КБ «Правекс Банк»був укладений договір комплексного обслуговування фізичної особи №100162738, відповідно до пункту 1.2 якого банк за анкетою - заявою клієнта, що є невід`ємною частиною цього договору, зобов`язався надати клієнтові наведені у Правилах (договірних умовах) надання послуг. Згідно з пунктом 7.11 Правил (договірних умов) надання послуг на умовах комплексного обслуговування для клієнтів - фізичних осіб ПАТ КБ «Правекс Банк», затверджених рішенням Голови Правління ПАТ КБ «Правекс Банк» від 11 березня 2016 року №44, банк надає своїм клієнтам послугу майнового найму індивідуального сейфа з багаторівневим механічним захистом для збереження в ньому майна за плату.

Зазначав, що 03 серпня 2015 року він та банк підписали анкету-заяву № 47 майнового найму індивідуального сейфа, згідно якої сторони продовжили строк майнового найму індивідуального сейфа до 03 серпня 2016 року, а 01 серпня 2016 року - підписали анкету-заяву № 85 майнового найму індивідуального сейфа, відповідно до якої продовжено строк майнового найму індивідуального сейфа до 31 липня 2017 року.

Вказував, що у 2015 році він поклав в індивідуальний сейф № НОМЕР_1 власні грошові кошти, а саме: 1 780 000 доларів США, 1 230 000 євро та 230 000 швейцарських франків, а також документи (оригінал договору оренди індивідуального сейфа, медичну страховку та анкету-заяву майнового найму індивідуального сейфа, медичну страховку). Протягом 2015-2016 років із індивідуального сейфу позивач забрав частину коштів у розмірі 230 000 євро, а тому у період з серпня 2015 року по 05 грудня 2016 року в індивідуальному сейфі зберігалися грошові кошти у розмірі 1 780 000 доларів США, 1 000 000 євро та 230 000 швейцарських франків.

Зазначав, що 14 листопада 2016 року під час перевірки вмісту сейфа він виявив, що всі грошові кошти та документи були на місці, проте 05 грудня 2016 року під час перевірки вмісту сейфа він виявив, що грошові кошти та документи зникли. У зв`язку з цим, він відразу повідомив працівників банку і поліцію про факт викрадення грошових коштів та документів із сейфу та на підставі його заяви було відкрито кримінальне провадження № 0008425 від 05 грудня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.185 КК України.

Вважав, що крадіжка грошових коштів і документів із сейфа сталася внаслідок порушення банком своїх зобов`язань за умовами договору, а також порушень банком та його працівниками вимог законодавства щодо організації приміщення сховища, ідентифікації клієнтів та забезпечення належного доступу до сховища, а тому банк зобов`язаний відшкодувати завдані йому збитки, оскільки між ним і банком виникли правовідносини за якими останній зобов`язався забезпечити цілісність сейфа. Зазначав, що відповідно до існуючих між сторонами договірних правовідносин та вимог чинного законодавства банк був зобов`язаний забезпечити цілісність сейфа і порушення цього зобов`язання має наслідком настання цивільно-правової відповідальності.

Вказував, що Правила з організації приміщень банків в Україні, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 лютого 2016 року №63 (далі - Правила №63), встановлюють вимоги щодо обладнання охоронними сигналізаціями сховищ та сейфів з індивідуальними сейфами. Проте ні сховище банку, ні шафа з індивідуальними сейфами не були обладнані сигналізацією, що підтверджується висновком банку за матеріалами службового розслідування №07-02/146 К1 від 13 грудня 2016 року, яким встановлено недотримання законодавчих вимог щодо захисту цілісності індивідуальних сейфів та сховищ, що свідчить про порушення банком своїх зобов`язань за договором про забезпечення цілісності сейфа.

Зазначав, що незважаючи на вимоги пункту 73 Правил №63 приміщення, де розташовуються індивідуальні сейфи, не було обладнане кабіною клієнта, клієнти під час роботи із індивідуальним сейфом залишалися сам-на-сам у приміщенні з іншими індивідуальними сейфами, чим були створені умови для доступу до індивідуальних сейфів, орендованих іншими клієнтами.

Вказував, що відповідно до вимог законодавства сховище банку мало бути обладнане відеоспостереженням, що забезпечило б нагляд за схоронністю індивідуальних сейфів, та окремими кабінами клієнтів, що забезпечило б збереження в таємниці того, що клієнт зберігає в індивідуальному сейфі та унеможливлювало би доступ клієнтів до чужих сейфів. Проте у сховищі банку не було дотримано жодної із цих вимог, адже не було ні відеоспостереження, ні окремих кабінок, чим було порушено зобов`язання щодо забезпечення цілісності сейфа і створено умови для здійснення крадіжки грошових коштів позивача. Вказував, що працівники банку порушили вимоги щодо ідентифікації клієнта і допустили до сховища особу за недійсним паспортом.

Зазначав, що відповідно до положень Закону України «Про банки і банківську діяльність», Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 26 червня 2015 року № 417 (далі - Положення №417), Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ (далі - Положення № 2503-ХІІ ), а також Правил майнового найму індивідуальних сейфів ПАТ «Правекс Банк», відповідач, надаючи доступ до індивідуального сейфа, зобов`язаний був встановити особу, яка звертається до банку (здійснити ідентифікацію та верифікацію клієнта), на підставі дійсного паспорта громадянина України. 17 листопада 2016 року між особою, яка представилася ОСОБА_2 , та банком було укладено договір комплексного обслуговування фізичної особи № 100230219 та було підписано анкету-заяву № 91 майнового найму індивідуального сейфа, за якою останньому надано індивідуальний сейф № 3292 на строк до 29 травня 2017 року. Вказана особа, яка представилася ОСОБА_2 , відвідувала сховище 4 рази та останній раз відвідувала сховище 01 грудня 2016 року, після чого у відділенні банку не з`являлась. Позивач зазначав, що досудовим розслідуванням встановлено, що особа, яка представилася ОСОБА_2 , використала втрачений паспорт ОСОБА_2 для найму індивідуального сейфа та доступу до приміщень сховища банку. Вказував, що дана особа пред`явила працівникам банку підроблений паспорт для ідентифікації. Проте працівники банку, у порушення вимог законодавства, Правил майнового найму індивідуальних сейфів та своїх посадових інструкцій не здійснили належної ідентифікації клієнта та уклали з особою договір на підставі підробленого паспорта, внаслідок чого, на думку позивача, особа, яка представилася ОСОБА_2 , на підставі підробленого паспорта отримала доступ до сховища та індивідуальних сейфів клієнтів банку та скоїла крадіжку належних йому грошових коштів.

Вказував, що за результатами проведеної у кримінальному провадженні № 0008425 судової трасологічної експертизи замка сейфа від 29 березня 2017 року № 1.2-1363/16 встановлено, що на сувальдах та внутрішніх поверхнях прирізного замка, вилученого 06 березня 2016 року в ході огляду місця події - приміщення депозитарію ПАТ КБ «Правекс Банк» по вул. Кн. Ольги, 5 у місті Рівне , виявлено сліди дії стороннього предмету. Прирізний замок міг бути відчинений за допомогою твердих предметів з відповідними габаритними характеристиками робочих частин (наближеними до штатних ключів), достатніми для введення їх в ключову шпарину замка, подолання секретності останнього та переміщення основного ригеля. На думку позивача, наведені обставини свідчать про те, що замок індивідуального сейфа був зламаний. Тому вважав, що банк не виконав покладених на нього обов`язків щодо забезпечення цілісності сейфа, не дотримався законодавчих вимог щодо безпеки сховища та індивідуальних сейфів, допустив до сховища особу за недійсним паспортом, що призвело до крадіжки грошових коштів позивача, у зв`язку з чим банк зобов`язаний відшкодувати позивачу завдані збитки.

Також зазначав, що даними протоколу огляду від 26 листопада 2019 року та протоколу проведення слідчого експерименту від 29 листопада 2019 року підтверджується факт того, що належні йому грошові кошти у розмірі 1 780 000 доларів США, 1 000 000 євро та 230 000 швейцарських франківмогли поміститися та зберігатися у індивідуальному сейфі розміром 240x303x450 мм. Факт знаходження вказаних коштів у індивідуальному сейфі підтверджується протоколами допиту потерпілого у кримінальному провадженні № 0008425 від 05 грудня 2016 року та від 06 грудня 2016 року. Крім того, зазначав, що 31 жовтня 2019 року за результатами проведення психологічної експертизи (опитування із застосуванням спеціального технічного пристрою - комп`ютерного поліграфа) у кримінальному провадженні № 0008425 від 05 грудня 2016 року було складено висновок експерта № 03110/031, яким встановлено, що в ході експертизи у ОСОБА_1 виявилися психофізіологічні реакції на запитання, які свідчать про те, що він у 2015 році помістив у індивідуальний сейф ПАТ КБ «Правекс Банк» грошові кошти у сумі 1 780 000 доларів США номіналом по 100 доларів, складені у пачки по 10 000, 1 230 000 євро номіналом по 500 євро, складені у пачки по 50 000, 230 000 швейцарських франків номіналом по 1000 та 200 франків. Водночас, у ході експертизи не виявлялися психофізіологічні реакції на запитання, які свідчать про те, що він у період серпня 2015 року по 05 грудня 2016 року забирав самостійно або у змові з ким-небудь із індивідуального сейфу ПАТ КБ «Правекс Банк» ці грошові кошти.

Позивач вважав, що його порушені права підлягають захисту шляхом відшкодування банком збитків у розмірі викрадених коштів, оскільки порушення банком умов договору та вимог законодавства (недотримання вимог щодо обладнання сховища та сейфів захисними механізмами, порушення правил ідентифікації особи) призвело до крадіжки із індивідуального сейфу належних йому грошових коштів.

З наведених підстав позивач ОСОБА_1 просив його позов задовольнити.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з АТ «Правекс Банк» на користь ОСОБА_1 1 780 000 доларів США, 1 000 000 євро та 230 000 швейцарських франків.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами виникли правовідносини майнового найму індивідуального сейфа, що ґрунтуються на умовах договору майнового найму індивідуального сейфа № 29 від 24 лютого 2015 року, положеннях підписаної сторонами 03 серпня 2015 року анкети-заяви № 47 майнового найму індивідуального сейфа та підписаної 01 серпня 2016 року анкети-заяви № 85 майнового найму індивідуального сейфа. Також суд зазначив, що спірні правовідносини урегульовані положеннями цивільного законодавства щодо найму, оренди, загальні положення про зобов`язання і відповідальність за порушення зобов`язань, а також спеціальними нормативно-правовими актами (Закон України «Про банки і банківську діяльність», Правила №63) і локальними актами відповідача (Правила майнового найму індивідуальних сейфів ПАТ «Правекс Банк»). Суд дійшов висновку, що правовий аналіз цих правових актів та існуючих між сторонами договірних правовідносин свідчить про те, що банк зобов`язаний забезпечити цілісність орендованого позивачем сейфа, а порушення цього зобов`язання має наслідком настання для банку цивільно-правової відповідальності.

Також суд першої інстанції зазначив, що надані позивачем докази у їх сукупності є достатніми для висновку про доведеність того факту, що ОСОБА_1 в орендованому у відповідача індивідуальному сейфі у період з 14 листопада 2016 року до 05 грудня 2016 року зберігав грошові кошти у розмірі 1 780 000 доларів США, 1 000 000 євро та 230 000 швейцарських франків, які були викрадені невставленою особою, внаслідок того, що банк не виконав своїх обов`язків щодо забезпечення цілісності сейфа, не дотримався законодавчих вимог щодо безпеки сховища та індивідуальних сейфів, допустив до сховища особу за недійсним паспортом, що призвело до крадіжки грошових коштів позивача.

З наведених підстав суд першої інстанції дійшов висновку, що банк зобов`язаний відшкодувати завдані позивачу збитки у розмірі, що відповідає сумі грошових коштів, викрадених із індивідуального сейфа.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник АТ «Правекс Банк» - адвокат Крикун-Труш А.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю і покласти на позивача понесені відповідачем судові витрати, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірні відносини індивідуального найму (оренди) сейфа регулюються договором, укладеним між сторонами 01 серпня 2016 року у вигляді підписаної анкети-заяви №85 майнового найму індивідуального сейфа, та Правилами надання послуг на умовах комплексного обслуговування для клієнтів - фізичних осіб ПАТ КБ «Правекс Банк» від 11 березня 2016 року № 44 (далі - Правила № 44), які є невід`ємними частинами договору. Вказує, що суд не звернув уваги на те, що працівники банку, надаючи в найм індивідуальний сейф, не повинні перевіряти, що саме клієнт планує зберігати у сейфі, не складають опис майна клієнта, яке буде зберігатися у сейфі, та не мають у своєму розпорядженні будь-якого іншого документального підтвердження вмісту сейфа, не є присутніми під час того, як клієнт перевіряє вміст сейфа. Тому вважає, що банку невідомо та не могло бути відомо, що саме позивач зберігав у сейфі.

Вказує, що 05 грудня 2016 року позивач дійсно прийшов до відділення банку, перевірив вміст сейфа та заявив про нібито зникнення з нього 1 780 000 доларів США, 1 000 000 євро та 230 000 швейцарських франків. Внаслідок цього було викликано поліцію та того ж дня розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0008425 із попередньою правовою кваліфікацією за ч.5 ст.185 КК України. Однак у позивача не було жодних доказів існування вказаних вище грошових коштів, окрім його власних слів, і в ході слідства правоохоронні органи не встановили будь-якої причетності АТ «Правекс Банк» та його працівників до можливого вчинення крадіжки грошових коштів позивача. Також слідством не встановлено факт злому сейфу, оскільки ні його замок, ні сам сейф не були пошкоджені.

Зазначає, що суд першої інстанції помилково послався на неіснуюче положення договору про відповідальність банку за цілісність сейфа, оскільки такі положення містились в старому (не чинному) договорі та стосувались гарантій якості і технічної справності самого предмета найму (сейфа), а не відповідальності за його вміст/дії третіх осіб. Згідно з практикою Верховного Суду банки не несуть відповідальності у випадку зникнення речей та/або цінностей, поміщених в наймані індивідуальні сейфи. Вказує, що банк зобов`язаний обладнати системою відеоспостереження робоче місце касира, зону клієнтів біля робочого стола касира та вхід/вихід клієнтів до банку. Станом на дату укладення договору з позивачем та поміщення в сейф грошових коштів, від банку не вимагалося обладнати сховище відеоспостереженням для індивідуальних сейфів.

Вказує, що чинним законодавством не передбачено обов`язку банку здійснювати ідентифікацію та верифікацію клієнтів у зв`язку з укладенням договору майнового найму індивідуального сейфу, що не охороняється банком, про що помилково зазначив суд. Зазначає, що розмір плати позивача за користування сейфом становить 2 129 грн 17 коп. на рік, а тому вважає, що якщо б банк приймав на зберігання цінності і ніс би за них відповідальність, то вартість таких послуг була б значно вищою з огляду на ризики.

Наголошує, що сам факт завдання шкоди позивачу та її розмір в межах даної справи є невстановленим. Позивач не надав жодних належних та допустимих доказів щодо існування в сейфі грошових коштів та їх розміру, а також факту їх викрадення. Суд першої інстанції безпідставно зазначив про те, що причиною завданого позивачу збитку став не сам злочин, а недоліки стосовно охорони сейфа, що свідчить про наявність причинно-наслідкового зв`язку між такою поведінкою банку та збитками. Вказує, що суд не звернув увагу на те, що прийняття рішення про відповідність чи невідповідність відділень банків вимогам чинного законодавства та нормативним актам Національного банку України є дискреційними повноваженнями саме Національного банку України, які не можуть бути реалізовані іншими особами. Натомість суд першої інстанції перебрав на себе функції Національного банку України та встановив обставини про нібито порушення відповідачем вимог щодо організації власних приміщень та ідентифікації клієнтів.

Зазначає, що при укладенні договору позивач був ознайомлений з умовами Правил № 44, які передбачали можливість майнового найму (оренди) індивідуального сейфа у сховищі із його додатковим обладнанням сигналізацією. Однак ОСОБА_1 уклав договір майнового найму індивідуального сейфу, яким не передбачено додаткового обов`язку відповідача обладнати системою охоронної сигналізації такий сейф, що відповідає принципу свободи договору, який закріплений у ст.627 ЦК України. Пунктом 4.18 Правил з організації приміщень банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 04 червня 2013 року №196/ДСК (далі - Правила №196/ДСК), що діяли на дату укладення договору, передбачено обов`язок банків щодо обладнання відеоспостереженням виключно робочого місця касира, зони клієнтів біля робочого місця касира та вхід/вихід клієнтів до банку. Тобто, на дату укладення договору не було передбачено обов`язку відповідача обладнати сховище з індивідуальними сейфами відеоспостереженням. Вказує, що позивач був обізнаний з відповідними вимогами Правил № 195/ДСК, оцінив усі передбачені правила щодо охорони сховища з індивідуальними сейфами та, усвідомлюючи всі ризики, прийняв їх шляхом укладення договору.

Вважає, що банк не був зобов`язаний ідентифікувати та одночасно верифікувати особу, яка представилась ОСОБА_2 у зв`язку з укладенням договору майнового найму індивідуального сейфу, що не охороняється банком, в тому числі, перевіряти дійсність поданих ним документів. Вказує, що банком була проведена належна ідентифікація клієнта відповідно до внутрішніх актів, тобто отримання від ОСОБА_2 його ідентифікаційних даних.

Вказує, що надані позивачем докази на обґрунтування заявлених вимог, а саме, окремі матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні (витяг з ЄРДР, копія протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 05 грудня 2016 року, копія заяви ОСОБА_2 від 29 травня 2015 року про втрату паспорта, копія паспорта ОСОБА_2 , копія форми №1, копія висновку експерта від 29 березня 2017 року № 1.2-1363/16, копія висновку експерта від 29 березня 2019 року №1.5-88/19, копія протоколу огляду місця події від 06 грудня 2016 року, копія протоколу допиту потерпілого від 05 грудня 2016 року та від 06 грудня 2016 року, копія висновку експерта № 03110/031-Я від 31 жовтня 2019 року за результатом проведення психологічної експертизи, копія клопотання про ознайомлення з матеріалами досудового розслідування від 29 листопада 2019 року, копія протоколу огляду предмета від 26 листопада 2019 року, копія протоколу проведення слідчого експерименту від 29 листопада 2019 року) є відомостями досудового розслідування, які можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора (ч.1 ст.222 КПК України), чого встановлено не було. Тому вважає, що наведені вище документи не можуть бути доказами у цивільній справі. Крім того, частина цих доказів, зокрема, копія протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення та копія заяви ОСОБА_2 від 29 травня 2015 року про втрату паспорта, не стосуються предмету доказування.

Стверджує, що у висновках трасологічних експертиз (висновок експерта № 1.2-1363/16 від 29 березня 2017 року та висновок експерта № 1.5-88/19 від 29 березня 2019 року) не зазначено, що замок сейфа був зламаний, оскільки на дослідження експерта таке питання не ставилося. Тому вважає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що орендований позивачем сейф був зламаний.

Вказує, що протокол допиту потерпілого ОСОБА_1 не можна вважатись документом, що встановлює фактичні обставини справи, оскільки він фіксує виключно проведення слідчої дії, що узгоджується із практикою Верховного Суду. Результати допиту сторони спору не можуть бути допустимим доказом, адже вони лише фіксують його позицію.

Зазначає, що позивач ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами розмір та джерело отримання грошових коштів, які він нібито поклав на зберігання до індивідуального сейфу, а його версії про походження коштів є суперечливими.

Вказує, що наявний у справі висновок експерта Ясінського О.М. №03110/031-Я від 31 жовтня 2019 за результатами проведення психологічної експертизи (опитування із застосуванням спеціального технічного пристрою - комп`ютерного поліграфа, є лише результатом опитування (а не дослідження) із застосуванням поліграфа з метою отримання орієнтувальної, а не фактичної чи об`єктивної інформації. Цей висновок не відповідає вимогам щодо висновку експерта, оскільки складений з використанням методики, що не пройшла атестацію та державну реєстрацію. До того ж вказаний висновок психологічної експертизи складений та підписаний не атестованим судовим експертом, який не володіє профільною вищою освітою і необхідною кваліфікацією, а також має негативну ділову репутацію у колег, що породжує сумніви в об`єктивності висновків експертизи.

Також зазначає, що протокол проведення слідчого експерименту не може вважатися достовірним доказом у цій справі, оскільки з його змісту неможливо встановити точну суму грошових коштів, що може вміститися у індивідуальному сейфі, так як слідчим було виміряно лише ширину, довжину та товщину пачок імітаційних купюр, але не вказано, яка сума грошових коштів знаходилась у кожній пачці таких еквівалентних купюр. Слідчим не враховано, що згідно показань позивача, крім грошових коштів, у сейфі знаходились і інші документи. До того ж на момент проведення слідчого експерименту сейф не був обладнаний замком, який теж має певні розміри та розміщений у внутрішній частині сейфа, що відповідно зменшує його корисний об`єм. Відтак, на думку скаржника, слідчим не дотримано вимог щодо докладного викладення умов експерименту. Звертає увагу на те, що протокол проведення слідчого експерименту повторює пояснення позивача.

Крім того, вказує, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам процесуального права, оскільки з його змісту неможливо встановити де саме закінчується описова частина рішення та починається мотивувальна частина, що призвело до ненадання відповідей на доводи відповідача та прийняття позиції позивача, що свідчить про порушення принципу змагальності сторін (а.с.88-161, т.3).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Рудь Г.І. зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними. Вказує, що судом першої інстанції було вірно встановлено характер спірних правовідносин, які виникли між сторонами на підставі договору № від 03 серпня 2015 року, анкети-заяви № 85 майнового найму сейфа № НОМЕР_1 від 01 серпня 2016 року та Правил №44. Відтак договірні відносини сторін підпадають під регулювання, в тому числі, ЦК України щодо правових наслідків порушення зобов`язання. Підтвердженням правильності застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень ЦК України про договірну відповідальність є постанови Верховного Суду, на які сам скаржник посилається в апеляційній скарзі (а.с.___).

Зазначає, що твердження скаржника про те, що вимоги п.п. 20, 23-26, п.41 (абз.2) Правил № 63 поширюються лише на сейф з індивідуальними сейфами як один із способів зберігання цінностей, в той час як банком було обрано та облаштовано сховище для індивідуальних сейфів, суперечать доводам представника банку у відзиві на позовну заяву. Вказує, що обраний банком спосіб облаштування сховища - сейф (шафа) з індивідуальними сейфами не відповідає вимогам п.п.16,17 п.4 Правил № 63, відповідно до змісту яких сховище і сховище для індивідуальних сейфів, повинні бути приміщеннями. Відтак, шафа з індивідуальними сейфами, яку облаштував банк, не може бути приміщенням за жодних умов, що встановив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні. Зазначає, що у відзиві на позовну заяву відповідач визнав, що не міг встановити відеоспостереження в силу конструкції сховища у відділенні «Рівненської обласної дирекції», яка не була приміщенням, а була шафою з індивідуальними сейфами. Тому вважає, що наведене підтверджує правильність висновків суду першої інстанції щодо визначення способу зберігання цінностей банком та поширення на нього вимог Правил № 63 щодо необхідності обладнання охоронними сигналізаціями передсховищ та сейфів з індивідуальними сейфами.

Вказує, що судом першої інстанції вірно встановлено, що ні сховище банку, ні шафа з індивідуальними сейфами не були обладнані сигналізацією, що підтверджується висновком самого банку за матеріалами службового розслідування № 07-02/146 К1 від 13 грудня 2016 року. До того ж у відзиві на позов відповідач визнав, що індивідуальні сейфи не були обладнані сигналізацією, камери відеоспостереження в приміщенні, де знаходяться сейфи, були відсутні. Тобто, банком за результатами службового розслідування встановлено та визнано недотримання законодавчих вимог щодо належного обладнання захисту індивідуальних сейфів та сховищ. Також зазначає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачем, у порушення вимог п.41 (абз.2) Правил № 63, не обладнано приміщення, де розташовуються індивідуальні сейфи, системою відеоспостереження, що підтверджується висновком банку за матеріалами службового розслідування № 07-02/146 К1 від 13 грудня 2016 року та протоколом огляду місця події від 06 грудня 2016 року. Крім того, вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про порушення банком п.73 Правил № 63, відповідно до якого банк зобов`язаний улаштувати та обладнати відповідні кабіни клієнтів таким чином, щоб унеможливити спостереження за діями клієнтів. Проте приміщення банку, де розташовувалися індивідуальні сейфи, не було обладнане кабіною клієнта, клієнти під час роботи з індивідуальним сейфом залишалися сам - на- сам у приміщенні з іншими індивідуальними сейфами, чим фактично були створені умови для доступу до індивідуальних сейфів, орендованих іншими клієнтами. На думку представника позивача, наведене у своїй сукупності вказує на те, що відповідно до вимог законодавства сховище мало бути обладнане відеоспостереженням, що забезпечило б нагляд за схоронністю індивідуальних сейфів і окремими кабінами клієнтів та забезпечило б збереження в таємниці те, що саме клієнт зберігає в індивідуальному сейфі й унеможливлювало б доступ клієнтів до інших сейфів. Однак у сховищі банку не було дотримано цих вимог, оскільки не було ні відеоспостереження, ні кабіни клієнта. У зв`язку з цим було порушено зобов`язання щодо забезпечення цілісності сейфа і фактично створено умови для здійснення крадіжки грошових коштів позивача.

Вказує, що твердження представника відповідача про помилковість висновку суду першої інстанції щодо наявності у банку обов`язку здійснити ідентифікацію та верифікацію клієнта на підставі дійсного паспорта громадянина України суперечать вимогам законодавства, внутрішніх актів банку та посадовим інструкціям працівників банку, які не здійснили належної ідентифікації клієнта та уклали з ним договір на підставі підробленого паспорта, що не містив печатки. Зазначає, що доводи представника відповідача про належну ідентифікацію ОСОБА_2 під час укладення з ним договору шляхом перевірки публічних даних, що містяться на веб-порталі Міністерства внутрішніх справ, не відповідають дійсності, оскільки електронний сервіс «Пошук паспорта громадянина України серед викрадених та втрачених» МВС України функціонує лише з березня 2017 року, а тому станом на дату перевірки банком (17 листопада 2016 року) не існував і не був доступний для працівників банку.

Зазначає, що доводи апеляційної скарги про недопустимість наданих позивачем матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0008425 як доказів у даній справі, є безпідставними, оскільки матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0008425 отримані представником позивача у законний спосіб відповідно до вимог ст.221 КПК України. У вказаному кримінальному провадженні позивач є потерпілим, а тому зроблені його представником (адвокатом) під час ознайомлення з матеріалами досудового розслідування копії документів можуть бути використані ним як докази на підтвердження обставин у цивільній справі, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, сформульованій у постанові від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17. Тому, на думку представника позивача, використання отриманих у порядку ст.221 КПК України матеріалів досудового розслідування в якості доказів у цивільній справі не потребувало отримання письмового дозволу слідчого/прокурора відповідно до ст.222 КПК України. Вказує, що надані позивачем копії матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0008425 як докази у даній цивільній справі, відповідають критеріям належності та достовірності відповідно до положень ст.ст.77-79 ЦПК України.

Зазначає, що висновок суду першої інстанції щодо злому замка індивідуального сейфа підтверджується висновками експерта за результатами проведення трасологічних експертиз у кримінальному провадженні №0008425. Вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про ознаки підробленості договору позики від 24 лютого 2015 року і розписки, якими позивач підтвердив джерело походження викрадених у нього грошових коштів. Вказує, що в силу презумпції правомірності правочину, встановленої у ст.204 ЦК України, договір позики є правомірним доки недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазнчає, що у позивача не було обов`язку повідомляти відповідачу про договір позики, оскільки ні за договором комплексного обслуговування фізичної особи № 100162738 від 03 серпня 2015 року, ні анкетою-заявою № 85 майнового найму сейфа № НОМЕР_1 від 01 серпня 2016 року та Правилами надання послуг на умовах комплексного обслуговування для клієнтів - фізичних осіб ПАТ КБ «Правекс Банк» від 11 березня 2016 року №44, не передбачено обов`язку позивача підтверджувати джерело походження коштів чи іншого майна, яке буде зберігатися в індивідуальному сейфі. Зазначає, що твердження представника відповідача щодо бездоганності ділової репутації банку не відповідають дійсності, оскільки згідно з інформацією, яка перебуває у публічному доступі, у січні 2019 року Національний банк України застосував до АТ «Правекс Банк» заходи впливу у вигляді штрафу у розмірі 200 000 грн 00 коп. за нездійснення банком належного аналізу фінансових операцій з урахуванням ризик-орієнтованого підходу, а у вигляді письмового застереження - за неналежне виконання обов`язку щодо розроблення та оновлення внутрішніх документів. Крім того, зазначає, що доводи про бездоганну ділову репутацію банку не спростовують встановленого судом першої інстанції факту порушення банком договірних зобов`язань з позивачем, а також вимог законодавства, що регулюють спірні правовідносини. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін (а.с.177-218, т.3).

Представник АТ «Правекс Банк» - адвокат Крикун-Труш А.В. подав відповідь на відзив на апеляційну скаргу, у якому доводи кореспондуються з доводами апеляційної скарги та носять відсилочний характер. Окрім того, зазначає, що за заявою банку порушене кримінальне провадження за ст.190, ч.2 ст. 383 КК України, оскільки банк розглядає версію про те, що позивач ніколи не володів та не поміщав у сейф банку грошові кошти, які стягнуті на його користь за оскаржуваним рішенням суду, а шахрайським способом намагається стягнути ці кошти з банку (а.с.220-240, т.3).

Представник позивача - адвокат Колос Ю.М. подав заперечення на відповідь на відзив представника відповідача - адвоката Крикун-Труша А.В., у яких вказує, що аргументи представника відповідача щодо подання заяви банком про можливе вчинення з боку позивача кримінальних правопорушень не мають доказового значення у цій справі та носять маніпулятивний характер. Обставини, які представник відповідача має намір підтвердити чи спростувати шляхом подання цих документів до суду, не входять до предмета доказування у даній справі. Вважає, що подання відповідачем заяви про можливе вчинення кримінальних правопорушень і намагання ініціювати кримінальне провадження є спробою тиску на позивача та суд, у зв`язку з незгодою відповідача із оскаржуваним рішенням суду першої інстанції (а.с.12-24, т.4).

Представник позивача - адвокат Крикун-Труш А.В. подав додаткові пояснення щодо заперечення на відповідь на відзив, а також додаткові пояснення щодо договору страхуванням. Вказує, що 01 серпня 2016 року між ОСОБА_1 і приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (далі - ПрАТ «СК «Арсенал Страхування») було укладено договір страхування, згідно якого предметом страхування є майно, що находиться в індивідуальному сейфі № НОМЕР_1 на підставі анкети-заяви майнового найму індивідуального сейфа від 01 серпня 2016 року №85, укладеної з відповідачем (далі - Застраховане майно). Відповідно до п.п. 4.1 п. 4 частини 1 договору страхування, страхова сума в частині страхування майна становить 194 000 грн 00 коп. Зазначає, що позивач узгодив розмір можливого страхового відшкодування у сумі, що у 495 разів менша ніж загальна сума грошових коштів, яка нібито була розміщена ним в індивідуальному сейфі, що викликає сумнів в існуванні цих коштів (а.с.2-6, 30-38, т.4).

Представник позивача - адвокат Колос Ю.М. подав додаткові пояснення, в яких вказує, що сам факт існування договору страхування не впливає на спірні правовідносини, оскільки договір страхування не покриває викрадення коштів у спосіб інший, ніж злом приміщення банку. Зазначає, що позивач на власний розсуд обрав спосіб захисту своїх прав саме шляхом подання позову до відповідача про відшкодування збитків, завданих неналежним виконанням договору. Наголошує, що предметом даної цивільної справи не є питання про виплату страхового відшкодування за договором страхування та правовідносини між позивачем і страховою компанією за договором страхування не впливають на право позивача вимагати від відповідача відшкодування завданих збитків, які не покриті договором страхування (а.с.42-47, т.4).

Крім того, заперечуючи проти твердження представника відповідача про те, що ні договір майнового найму індивідуального сейфа, ні застосовані судом першої інстанції загальні норми ст. ст. 610, 611, 614, 623 ЦК України не встановлюють відповідальність банку за майно позивача у банківському сейфі та/або можливі протиправні дії третіх осіб, а також форму та розмір такої відповідальності, представник позивача - адвокат Колос Ю.М. додав науковий висновок щодо відповідальності банку за договором про надання індивідуального банківського сейфа, що не охороняється банком, складений 25 липня 2022 року доктором юридичних наук, професором, членом Науково-консультативної ради при Верховному Суді Беляневич O.A.

У вказаному науковому висновку щодо відповідальності банку за договором про надання індивідуального банківського сейфа, що не охороняється банком, зазначено про те, що:

1) Договір про надання індивідуального банківського сейфа, що не охороняється банком (ст.971 ЦК), є змішаним договором, який включає в себе елементи майнового найму (оренди), зберігання, охорони;

2) Оскільки договір про надання індивідуального банківського сейфа, що не охороняється банком, є змішаним договором, обов`язки банку за таким договором визначаються загальними нормами ЦК: ст.ст.759, 767 § І «Загальні положення про найм (оренду)» Глави 53 ЦК (передати майно у користування за плату на певний строк у комплекті і у стані, що відповідають умовам договору; ст.936 ЦК (обов`язок зберігача зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності).

Обов`язок банку забезпечити відповідний технічний стан та організувати охорону приміщень банку, в тому числі охорону сховища для індивідуальних сейфів, імперативно визначений Постановою Правління Національного банку України від 10 лютого 2016 року № 63 «Про затвердження Правил з організації захисту приміщень банків в Україні». Цей обов`язок існує незалежно від того, чи відтворений він текстуально в договорі про надання індивідуального банківського сейфа або локальних нормативних актах банку (в даному випадку Правилах (договірних умовах) надання послуг на умовах комплексного обслуговування для клієнтів - фізичних осіб ПАТ КБ Правекс Банк», затверджених рішенням Голови Правління ПАТ КБ «Правекс Банк» від 11 березня 2016 року № 44).

Як із сутності договору про надання індивідуального банківського сейфа, так і відповідно до законодавства банк в рамках такого договору повинен виявити найвищий ступінь дбайливості, в тому числі здійснювати контроль за доступом до сховища, в якому знаходиться індивідуальний банківський сейф та унеможливити доступ сторонніх осіб до сейфа без відома клієнта;

3) У випадку укладення, передбаченого ст. 971 ЦК України договору про надання індивідуального банківського сейфа клієнту надаються послуги зі зберігання у сейфі, який знаходиться у охоронюваному банком приміщенні банку та яким клієнт банку користується на умовах найму, тобто певний строк і за плату;

4) За неналежне виконання своїх зобов`язань за договором, про надання індивідуального банківського сейфа, передбаченим ст.971 ЦК України, банк як сторона договору, несе цивільно-правову відповідальність у вигляді відшкодування збитків, які виникли внаслідок невиконання або неналежного виконання договору про надання індивідуального банківського сейфа, в тому числі через невиконання вимог банківського законодавства щодо забезпечення охорони банківських сховищ для індивідуальних сейфів приміщень та самих сейфів. Застосування цього виду цивільно-правової відповідальності не залежить від обставин, за яких вміст банківського сейфа не був збережений, в тому числі і незалежно від того, ким була вчинена крадіжка коштів із банківського сейфа (а.с.48-62,т.4).

02 серпня 2022 року представник відповідача - адвокат Крикун - Труш А.В. подав до апеляційного суду заперечення, в яких наголошує, на необхідність врахування та дослідження укладеного між ОСОБА_1 та ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» договору страхування від 01 серпня 2016 року, так як вважає, що якщо крадіжка зі зломом мала місце, то позивач міг претендувати на страхове відшкодування у розмірі 194 000 грн 00 коп., однак це право ним реалізоване не було. Вказує, що договір страхування необхідно розглядати та оцінювати не окремо, а у сукупності з усіма іншими доказами та аргументами, які викликають сумнів в існуванні грошових коштів, які нібито позивач поклав у сейф банку. Також зазначає, що подання нових доказів, додаткових пояснень, наукових висновків та інших документів є неприпустимим зловживанням процесуальними правами сторони позивача з метою подальшого затягування судового розгляду (а.с.69-72, т.4).

Також представник відповідача - адвокат Крикун - Труш А.В. подав до апеляційного суду заперечення на додаткові пояснення позивача у частині договірної відповідальності та щодо наданого позивачем наукового висновку, в якому вказує, що подання вказаного вище наукового висновку є зловживанням представником позивача процесуальними правами, цей висновок викликає сумніви в об`єктивності та незалежності наукового експерта, а також суперечить вимогам чинного законодавства (а.с.73-77, т.4).

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу та подані сторонами заперечення і письмові пояснення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними у справі доказами та не заперечується сторонами, що 24 лютого 2015 року між ОСОБА_1 (клієнт) та ПАТ КБ «Правекс Банк» (банк) укладено договір №29 майнового найму індивідуального сейфа, згідно з пунктом 1.1 якого банк надав клієнту в майновий найм індивідуальний сейф НОМЕР_1 розміром 240х303х450 на строк з 24 лютого 2015 року по 23 серпня 2015 року (а.с.13, т.1).

03 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Правекс Банк» укладено договір комплексного обслуговування фізичної особи №100162738, відповідно до пункту 1.2 якого банк за анкетою-заявою клієнта, що є невід`ємною частиною цього договору, зобов`язується надати клієнтові наведені у Правилах (договірних умовах) надання послуг на умовах комплексного обслуговування для клієнтів - фізичних осіб ПАТ КБ «Правекс Банк» (далі - Правила), що розміщені в приміщеннях установ банку та офіційному сайті банку в мережі Інтернет за адресою www.pravex.ua та обрані клієнтом послуги на умовах, визначених анкетою-заявою клієнта, чинними на момент проведення операції тарифами банку, Правилами, Правилами міжнародних платіжних систем, даним договором та внутрішніми нормативними документами банку. Клієнт має право скористатися будь-якою послугою, що надається банком в рамках комплексного обслуговування, яке здійснюється відповідно до умов цього договору. Підставою для надання банком тієї або іншої послуги є надання клієнтом анкети-заяви банку, форма якої є невід`ємною частиною Правил (а також надання інших необхідних для отримання такої послуги документів) (а.с.33-37, т.2).

Того ж дня, тобто 03 серпня 2015 року, ОСОБА_1 і представником АТ КБ «Правекс Банк» підписано анкету-заяву №47 майнового найму індивідуального сейфа, згідно з якою продовжено строк майнового найму індивідуального сейфу № НОМЕР_1 на строк з 03 серпня 2015 року до 03 серпня 2016 року включно. Оплата за користування сейфом складає 3 364 грн 17 коп., крім того ПДВ - 672 грн 83 коп. (а.с.14. т.1).

01 серпня 2016 року позивачем та відповідачем підписано анкету-заяву №85 майнового найму індивідуального сейфа, відповідно до якої позивачу банком надано у майновий найм індивідуальний сейф НОМЕР_1 розміром 240х303х450 мм, на строк з 01 серпня 2016 року до 31 липня 2017 року. Оплата за користування сейфом складає 2 129 грн 17 коп., крім того ПДВ - 425 грн 83 коп. (а.с.15, т.1).

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що на виконання умов вказаного вище договору банком було надано у тимчасове користування ОСОБА_1 індивідуальний сейф НОМЕР_1 та відповідні ключі.

На обґрунтування позовних вимог, позивач ОСОБА_1 зазначав, що 2015 року в індивідуальний сейф НОМЕР_1 він помістив 1 780 000 доларів США, 1 230 000 євро та 230 000 швейцарських франків, оригінал договору оренди сейфу, медичну страховку та анкету-заяву майнового найму індивідуального сейфу. У подальшому протягом 2015-2016 років він забрав частину грошових коштів у розмірі 230 000 євро.

14 листопада 2016 року ОСОБА_1 при відвідуванні банку перевірив вміст індивідуального сейфа НОМЕР_1 та встановив, що усі грошові кошти та документи були в сейфі.

Також судом першої інстанції встановлено, що 05 грудня 2016 року близько 14 год 30 хв. позивач при перевірці вмісту індивідуального сейфа НОМЕР_1 виявив зникнення належних йому грошових коштів у розмірі 1 780 000 доларів США, 1 000 000 євро та 230 000 швейцарських франків, про що ним в цей же день було повідомлено працівників та керівництво банку і поліцію.

На підставі заяви ОСОБА_1 про крадіжку грошових коштів та документів із індивідуального сейфа, Рівненським відділом поліції ГУ НП в Рівненьскій області було відкрито кримінальне провадження №0008425 від 05 грудня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.185 КПК України.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У ч.2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підтвердження знаходження в індивідуальному сейфі № НОМЕР_1 грошових коштів у розмірі 1 780 000 доларів США, 1 000 000 євро та 230 000 швейцарських франків позивач ОСОБА_1 послався:

- на протокол огляду від 26 листопада 2019 року та протокол проведення слідчого експерименту у 29 листопада 2019 року у кримінальному провадженні № 0008425, з яких вбачається, що вказані грошові кошти могли поміститися та зберігатися у індивідуальному сейфі позивача розміром 240x303x450 мм, розташованому у відділенні ПАТ КБ «Правекс Банк» по вул. Кн. Ольги, 5 у місті Рівне (а.с.257-272, т.1);

- на протокол допиту потерпілого ОСОБА_1 від 05 грудня 2016 року та протокол допиту потерпілого ОСОБА_1 від 06 грудня 2016 року, у кримінальному провадженні № 0008425 (а.с.155-160, т.1).

Судом першої інстанції встановлено, що у кримінальному провадженні № 0008425 постановою слідчого Рівненського відділу поліції ГУ Національної поліції в Рівненській області старшого лейтенанта поліції Ярмольчука Ю.В. від 23 жовтня 2019 року було призначено психологічну експертизу із застосуванням спеціального технічного пристрою комп`ютерного поліграфа з метою перевірки обставин і деталей вчинення крадіжки, а також перевірки показань потерпілого ОСОБА_1 (а.с.165-168, т.1).

За результатами проведення психологічної експертизи (опитування із застосуванням спеціального технічного пристрою - комп`ютерного поліграфа) експертом поліграфологом Ясінським О.М. складено висновок експерта № 03110/031-Я від 31 жовтня 2019 року, відповідно до якого в ході експертизи у ОСОБА_1 виявилися психофізіологічні реакції на запитання, які свідчать про те, що він у 2015 році помістив у індивідуальний сейф ПАТ КБ «Правекс Банк» грошові кошти у сумі 1 780 000 доларів США номіналом по 100 доларів, складені у пачки по 10 000, 1 230 000 євро номіналом по 500 євро складені у пачки по 50 000, 230 000 швейцарських франків номіналом по 1 000 та 200 франків. В ході експертизи не виявлялися психофізіологічні реакції на запитання, які свідчать про те, що він у період часу від серпня 2015 року по 05 грудня 2016 року забирав самостійно або у змові з ким-небудь із індивідуального сейфу ПАТ КБ «Правекс Банк» грошові кошти у сумі 1 780 000 доларів США номіналом по 100 доларів, 1 000 000 євро номіналом по 500 євро, 230 000 швейцарських франків номіналом по 1 000 та 200 франків (а.с.169-224, т.1).

На підтвердження джерела походження коштів ОСОБА_1 до позовної заяви додав копію договору позики (безпроцентний) від 24 лютого 2015 року, який укладений між ОСОБА_3 (позикодавцем) та ОСОБА_1 (позичальником), відповідно до пунктів 1.1, 2.2 якого позикодавець передав позичальнику безпроцентну позику в сумах: 1 800 000,00 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України складає 50 924 160 грн 00 коп; 1 250 000 євро, що за офіційним курсом Національного банку України складає 39 954 250 грн 00 коп.; 250 000 франків Швейцарії, що за офіційним курсом Національного банку України складає 7 449 300 грн 00 коп., а позичальник зобов`язується повернути зазначену суму позики в обумовлений строк - 24 липня 2019 року (а.с.161-163 ,т.1).

Також ОСОБА_1 надав письмову розписку про отримання позики від 24 лютого 2015 року, відповідно до якої він підтвердив, що отримав від ОСОБА_3 в борг вказану вище суму грошових коштів в повному обсязі, які він зобов`язується повернути до 24 липня 2019 року (а.с.164, т.1).

У ст.204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять даних про те, що договір позики, який укладений 24 лютого 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , у встановленому порядку визнаний судом недійсними чи є нікчемним в силу закону. Тому цей договір позики в силу ст.204 ЦК України є правомірним.

З наведених підстав колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що цей договір позики від 24 лютого 2015 року є належним та допустимим доказом на підтвердження отримання позивачем від ОСОБА_3 грошових коштів у вказаній вище сумі, які були позивачем поміщені до індивідуального сейфу № НОМЕР_1 .

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно не взяв до уваги доводи представника відповідача про те, що висновок експерта № 03110/031-Я від 31 жовтня 2019 року за результатами проведення психологічної експертизи (опитування із застосуванням спеціального технічного пристрою - комп`ютерного поліграфа) не є доказом згідно цивільного процесуального законодавства України, оскільки, оцінюючи вказаний висновок експертизи, суд першої інстанції правильно зазначив, що цивільне процесуальне законодавство не містить виключного переліку даних, які можуть бути доказами. З метою повного і всебічного розгляду справи суд повинен дати оцінку кожному наявному у матеріалах справи доказу з точки зору його належності, допустимості та достовірності. У зв`язку з цим висновок психологічної експертизи підлягає оцінці і перевірці судом у сукупності із іншими доказами у справі та підлягає оцінці у порядку, передбаченому ч.1 ст.80, ст.89 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно відхилив заперечення представника відповідача про те, що результати слідчого експерименту не повинні враховуватись судом, так як під час експерименту було використано імітаційні, а не справжні купюри, а також не зафіксовані розміри замка і викрадені документи, виходячи з такого.

Як вбачається із протоколу проведення слідчого експерименту шляхом відтворення дій, обстановки та обставин події від 29 листопада 2019 року, слідчий експеримент проводився слідчим Ярмольчуком Ю.А. у відділенні «Рівненська обласна дирекція» АТ «Правекс Банк» за адресою: місто Рівне, вул. Соборна, 112, у якому брав участь потерпілий ОСОБА_1 та директор відділення банку ОСОБА_4 . Відповідно до протоколу потерпілий ОСОБА_1 для проведення слідчої дії надав імітаційні купюри таким розміром та об`ємом, як грошові кошти, що були ним поміщені до індивідуального сейфу № НОМЕР_1 , та які були обміряні слідчим спеціальною масштабною лінійкою.

Відповідно до протоколу огляду предмета від 26 листопада 2019 року слідчим проведено огляд і обміри купюр номіналом 100 доларів США, 500 євро, 200 та 1000 швейцарських франків. На підставі отриманих даних про товщину однієї купюри були виготовлені імітаційні пачки, що відповідали геометричним розмірам 100 купюр відповідної валюти. Відтак, в експерименті були використані пачки звичайного паперу, однак кількість аркушів у цих пачках (товщина імітаційних пачок) відповідала геометричним розмірам пачок справжніх купюр (по 100 штук). Перед проведенням слідчого експерименту слідчий здійснив заміри товщини зазначених позивачем пачок купюр і виготовив пачки відповідних розмірів із паперу. Таким чином, було максимально точно відтворено обставини, описані позивачем.

Уповноважений представник банку - директор відділення «Рівненська обласна дирекція» АТ «Правекс Банк» ОСОБА_4, який був присутній під час проведення слідчого експерименту, жодних зауважень стосовно помилковості методики експерименту чи його результатів не висловив. Отже, враховуючи, що банк не висловлював свої заперечення під час проведення слідчого експерименту, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що доводи представника банку про можливі гіпотетичні похибки в умовах експерименту не впливають на кінцевий результат слідчого експерименту. Крім того, слідчим експериментом було підтверджено, що усі кошти, які зберігав у сейфі позивач, могли поміститися у сейф, а грошові кошти, які були викрадені, могли поміститися у сейф.

При цьому судом першої інстанції вірно враховано, що представником відповідача не надано доказів, які б підтверджували його заперечення щодо методики проведення слідчого експерименту, його результатів, а також доказів оскарження відповідних дій у кримінальному провадженні.

Отже, оцінивши наведені вище докази у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач ОСОБА_1 довів належними до допустимими доказами факт того, що на момент крадіжки у індивідуальному сейфі № НОМЕР_1 знаходилися належні йому грошові кошти у розмірі 1 780 000 доларів США, 1 000 000 євро та 230 000 швейцарських франків.

На обґрунтування підстав стягнення грошових коштів з АТ КБ «Правекс Банк», як банківської установи, в якій знаходився індивідуальний сейф НОМЕР_1, позивач ОСОБА_1 вказував, що крадіжка грошових коштів із сейфа сталася внаслідок порушення банком своїх зобов`язань за умовами договору, а також порушень банком та його працівниками вимог законодавства щодо організації приміщення сховища, ідентифікації клієнтів та забезпечення належного доступу до сховища, а тому вважав, що банк зобов`язаний відшкодувати завдані йому збитки у розмірі, що відповідає сумі грошових коштів, викрадених із індивідуального сейфа.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Положеннями ст.11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

У відповідності до ст.14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Аналіз зазначених норм закону вказує на те що, підставою виникнення зобов`язання та права вимоги його виконання є, зокрема, договір, що встановлює обов`язкові дії для його сторін.

Встановлено, що на момент крадіжки спірні правовідносини між сторонами регулювалися договором від 01 серпня 2016 року у вигляді підписаної сторонами анкети-заяви №85 майнового найму індивідуального сейфа, яка є невід`ємною частиною договору комплексного обслуговування фізичної особи № 100162738 від 03 серпня 2015 року та по своїй природі договором приєднання у розумінні ч.1 ст.634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, а також Правилами надання послуг на умовах комплексного обслуговування для клієнтів - фізичних осіб ПАТ КБ «Правекс Банк» від 11 березня 2016 року № 44, які є невід`ємними частинами договору.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що зазначений правочин за своїм змістом та характером правовідносин, що склалися між ПАТ КБ «Правекс Банк» і ОСОБА_1 (розміщення в найманому індивідуальному сейфі цінностей без відома банка про них), є договором про надання індивідуального банківського сейфа, що не охороняється банком.

У пункті 7.19 договору комплексного обслуговування фізичної особи № 100162738 від 03 серпня 2015 року сторони погодили, що у всьому, що не передбачено цим договором, сторони керуються чинним законодавством України (зокрема, законами України та нормативно-правовими актами Національного банку України), Правилами та локальними актами банку.

Відтак, договірні відносини між сторонами підпадають під регулювання, в тому числі, ЦК України.

Так, відповідно до приписів ст.971 ЦК України до договору про надання особі банківського сейфа без відповідальності банку за вміст сейфа застосовуються положення цього Кодексу про майновий найм (оренду).

Передбачені ст.971 ЦК України правовідносини щодо надання індивідуального банківського сейфа, що не охороняється банком, є різновидом зберігання, що урегульовано нормами ЦК України у главі 66 «Зберігання» ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Це легальне визначення договору зберігання є генеральною конструкцією будь-якого зобов`язання зі зберігання, за яким у зберігана виникає обов`язок забезпечити схоронність речі.

Предметом договору зберігання є послуга зберігання, яка включає в себе дії по прийняттю майна, забезпечення схоронності та повернення майна поклажодавцю.

Відповідно до ч.2 ст.942 ЦК України, якщо зберігання здійснюється безоплатно, зберігач зобов`язаний піклуватися про річ, як про свою власну.

Так, відповідно до ч.2 ст.936 ЦК України професійним зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (зберігач), тобто у таких відносинах зберігання банк як фінансова установа є професійним зберігачем.

У параграфі 3 «Спеціальні види зберігання» глави 66 «Зберігання» ЦК України закріплено три конструкції договорів з надання послуг зберігання банком: 1) договір зберігання цінностей у банку (ст. 969 ЦК України); 2) договір про надання індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком (ст. 970 ЦК України); 3) договір про надання індивідуального банківського сейфа, що не охороняється банком (ст.971 ЦК України).

Колегія суддів враховує, що на відміну від договору зберігання цінностей у банку (ст.969 ЦК України), договори зберігання, передбачені ст.970 ЦК України та ст.971 ЦК України, об`єднує те, що умовою зберігання є розміщення цінностей в індивідуальному банківському сейфі.

Згідно із ст.970 ЦК України за договором про надання індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком, банк передає поклажодавцеві індивідуальний банківський сейф (його частину або спеціальне приміщення) для зберігання у ньому цінностей та роботи з ними. Особливістю такого зберігання є те, що банк безпосередньо приймає від поклажодавця цінності під опис, контролює їх поміщення у сейф та одержання їх із сейфа.

Разом з тим, до передбаченого ст.971 ЦК України договору про надання особі банківського сейфа без відповідальності банку за вміст сейфа застосовуються положення цього Кодексу про майновий найм (оренду).

Так, Правилами надання послуг на умовах комплексного обслуговування для клієнтів - фізичних осіб ПАТ КБ «Правекс Банк», затвердженими рішенням Голови Правління ПАТ КБ «Правекс Банк» від 11 березня 2016 року № 44, визначено, що банк надає своїм клієнтам послугу майнового найму індивідуального сейфа з багаторівневим механічним захистом для збереження в ньому майна за плату. Оскільки договір майнового найму належить до іншого типу договорів - договорів про передачу майна (у власність, у користування), він не може кваліфікуватися як договір послуги, але у цьому визначенні зафіксовано також обов`язок банку щодо збереження майна, тобто надання послуги зберігання та охорони.

Колегія суддів вважає, що виходячи з положень ст.971 ЦК України застосування до договору про надання особі банківського сейфа без відповідальності банку за вміст сейфа положень ЦК України про майновий найм (оренду) не означає, що правова природа договору спеціального зберігання змінюється. В іншому випадку, не було б різниці в становищі банку, який надав сейф в найм для використання його в приміщенні, яке належить клієнту (орендарю), та надання сейфа, який знаходиться в приміщенні банку. Натомість законодавча конструкція договору про надання індивідуального банківського сейфа, що не охороняється, містить в собі елементи різних видів договорів: платного строкового користування майном банку (сейфом), тобто майнового найму, та зберігання, причому, як випливає із змісту ст. 936 ЦК України, забезпечення схоронності речі є обов`язком зберігача. Цивільний кодекс не містить легального визначення поняття «схоронність», тому в теорії цивілістики запропоновано розуміти під цим такий стан речі, яка характеризується: знаходженням у володінні зберігача; її недоторканістю; зовнішньою незмінністю та незмінністю її функціональних властивостей відносно до моменту передачі зберігачеві.

Договір зберігання є реальним (вважається укладеним з моменту фактичної передачі речі). Невід`ємною складовою предмету договорів зберігання із наданням індивідуального сейфа як діяльності банку є охорона сейфа.

У протилежному випадку втрачався б сенс саме існування таких послуг банку.

Так, відповідно до передбачених ч.1 ст.942 ЦК України загальних положень про зберігання, зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Для здійснення послуг з надання індивідуального банківського сейфа банк повинен мати сховище для індивідуальних сейфів, технічний стан якого відповідає нормативним вимогам, що встановлюються Національним банком України.

Вимоги до улаштування сховища для індивідуальних сейфів та/або сейфів з індивідуальними сейфами а саме, вимоги до технічного стану та організації охорони індивідуальних банківських сейфів, визначені у розділі Правил № 63.

Ці Правила №63 розроблені відповідно до вимог ст.ст.7, 33, 56 Закону «Про Національний банк України» і встановлюють вимоги до захисту приміщень. Захист приміщень забезпечується технічним станом та організацією охорони цих приміщень.

Правилами № 63 визначено, що: сховищем для індивідуальних сейфів є приміщення для тимчасового зберігання цінностей клієнтів, технічний стан якого підтверджується сертифікатом відповідності вимогам ДСТУ ЕN 1143-1 (п.п. 17 п. 4); банк (юридична особа) зобов`язаний захистити приміщення банку (юридичної особи) з використанням засобів інженерно-технічного укріплення, системи тривожної сигналізації (у тому числі системи охоронної сигналізації, автоматизованої системи тривожної сигналізації, ручної системи тривожної сигналізації, які є складовими частинами системи тривожної сигналізації), фізичної охорони тощо (п.50); сховище для індивідуальних сейфів та/або сейф з індивідуальними сейфами призначені для тимчасового зберігання цінностей клієнтів (п.70).

Правовий аналіз вказаних вище норм свідчить про те, що індивідуальний банківський сейф не може не охоронятися. У будь-якому випадку схоронність сейфа забезпечується знаходженням сейфів у сховищі банку, яке загалом охороняється.

За таких обставин апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що в будь-якому випадку АТ КБ «Правекс Банк» було зобов`язане належним чином забезпечити цілісність орендованого ОСОБА_1 індивідуального сейфа НОМЕР_1 і порушення цього зобов`язання має наслідком настання для банку цивільно-правової відповідальності.

Такий висновок узгоджується та кореспондується з науковим висновком щодо відповідальності банку за договором про надання індивідуального банківського сейфа, що не охороняється банком, який складений 25 липня 2022 року доктором юридичних наук, професором, членом Науково-консультативної ради при Верховному Суді Беляневич O.A. та оцінений судом апеляційної інстанції у порядку ч.2 ст.115 ЦПК України, згідно з якою суд може посилатися в рішенні на висновок експерта у галузі права як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має зробити самостійні висновки щодо відповідних питань.

Доводи представника відповідача про те, що вказаний науковий висновок не підлягає врахуванню судом апеляційної інстанції, так як вважає, що він поданий з порушенням встановленого законом порядку, не заслуговують на увагу, оскільки такий висновок наданий представником позивача апеляційному суду на заперечення представника відповідача, які заявлені ним під час апеляційного розгляду справи, про те, що договір майнового найму індивідуального сейфа та застосовані судом першої інстанції загальні норми ст.ст. 610, 611, 614, 623 ЦК України не встановлюють відповідальність банку за майно позивача у банківському сейфі та/або можливі протиправні дії третіх осіб. Тому оцінка апеляційним судом даного висновку спрямована на реалізацію сторонами принципу змагальності та диспозитивності, що відповідає завданням цивільного судочинства, яке привалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч.ч.2,3 ст.2 ЦПК України).

Що стосується доводів представника відповідача про те, що вказаний вище науковий висновок викликає сумніви в об`єктивності та незалежності наукового експерта, а також суперечить вимогам чинного законодавства, то вони є необґрунтованими, оскільки представником відповідача не надано доказів на підтвердження цих обставин, а доказування та, відповідно, рішення суду, не можуть ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст.12,81 ЦПК України).

До того ж апеляційний суд звертає увагу на те, що вказаний науковий висновок оцінений судом у порядку ч.2 ст.115 ЦПК України, з урахуванням якого судом зроблені самостійні висновки щодо питань, які було предметом наукового дослідження.

Відповідно до п.20 Правил №63 банк зобов`язаний обладнати сховище та/або сховище для індивідуальних сейфів:1) першим рубежем системи охоронної сигналізації - безпосередньо двері сховища та/або сховища для індивідуальних сейфів сповіщувачем, що реагує на їх відчинення; 2) другим рубежем системи охоронної сигналізації - об`єм сховища та/або сховища для індивідуальних сейфів за допомогою сповіщувача дуального (комбінованого) типу з різним фізичним принципом дії».

Згідно з п.п.23-24 Правил № 63, банк зобов`язаний обладнати сейф, що використовується як сховище та/або сейф з індивідуальними сейфами: 1) першим рубежем системи охоронної сигналізації - безпосередньо двері сейфа сповіщувачем, що реагує на їх відчинення; 2) другим рубежем системи охоронної сигналізації - зовнішні поверхні сейфа за допомогою сповіщувачів, що реагують на його руйнування ззовні. Банк зобов`язаний застосовувати сповіщувачі з різними фізичними принципами дії для першого та другого рубежів системи охоронної сигналізації сховища, сховища для індивідуальних сейфів та/або сейфа з індивідуальними сейфами».

У відповідності до п.п. 25-26 Правил №63, банк зобов`язаний розташовувати кодовий пристрій керування ППК системи охоронної сигналізації сховища, сховища для індивідуальних сейфів, сейфа, що використовується як сховище, сейфа з індивідуальними сейфами в передсховищі та/або в приміщенні, що виконує функції передсховища для встановленого в ньому сейфа. Банк зобов`язаний визначити внутрішнім актом банку перелік осіб, допущених до роботи з кодовими пристроями керування ППК.

Відповідно до положень п.29 Правил №63, банк зобов`язаний обладнати передсховище, приміщення, що виконує функції передсховища для встановленого в ньому сейфа та/або сейфа з індивідуальними сейфами сповіщувачами системи охоронної сигналізації об`ємного типу.

У відповідності до п.41 (абз.2) Правил № 63, банк зобов`язаний обладнати системою відеоспостереження з обов`язковою реєстрацією та архівацією відеосигналу з відеокамер у цілодобовому режимі строком не менше ніж 60 діб - сховище для індивідуальних сейфів та або приміщення, у якому встановлено сейф з індивідуальними сейфами.

По справі встановлено, що банк не обладнав приміщення, де розташовуються індивідуальні сейфи, системою відеоспостереження, що підтверджується висновком банку за матеріалами службового розслідування № 07-02/146 К1 від 13 грудня 2016 року та протоколом огляду місця події від 06 грудня 2016 року, і таким чином, не виконав обов`язок щодо забезпечення цілісності сейфа.

Так, з матеріалів справи вбачається, що Департаментом із запобігання легалізації (відмиванню) доходів одержаних злочинними шляхом і внутрішньої безпеки проведено службове розслідування відносно заяви ОСОБА_1 щодо крадіжки коштів, за результатами якої надано висновок від 13 грудня 2016 року №07-02/146 КІ, відповідно до якого індивідуальні сейфи сигналізацією не обладнанні, камери спостереження в приміщенні, де знаходяться сейфи, відсутні (а.с.20-21, т.1).

Установлено, що за результатами проведеної в рамках кримінального провадження №0008425 судової трасологічної експертизи замка сейфа, з якого було викрадено грошові кошти позивача, експерт у висновку від 29 березня 2017 року № 1.2-1363/16 встановив, що на сувальдах та внутрішніх поверхнях прирізного замка, вилученого 06 грудня 2016 року в ході огляду місця події - приміщення депозитарію ПАТ КБ «Правекс Банк» по вул. Кн. Ольги, 5 у місті Рівне , виявлено сліди дії стороннього предмету (а.с.59-93, т.1).

Також у висновку експерта від 29 березня 2019 року № 1.5-88/19 за результатами судової трасологічної експертизи, проведеної в кримінальному провадженні №0008425 зазначено, що прирізний замок, вилучений 06 грудня 2016 року в ході огляду місця події - приміщення депозитарію ПАТ КБ «Правекс Банк» по вул. Кн. Ольги, 5 у місті Рівне , міг бути відчинений за допомогою твердих предметів з відповідними габаритними характеристиками робочих частин (наближеними до штатних ключів достатніми для введення їх в ключову шпарину замка, подолання секретності останнього та переміщення основного ригеля) (а.с.94-129, т.1).

Таким чином, проведеними в рамках кримінального провадження №0008425 трасологічними експертизами встановлено, що замок індивідуального сейфа, в якому позивач зберігав власні грошові кошти та документи, був відкритий за допомогою сторонніх твердих предметів, а не штатного ключа, що дало змогу викрасти грошові кошти та документи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що з урахуванням наявних у справі доказів, зокрема, протоколу огляду місця події від 06 грудня 2016 року та висновку банку за результатами службового розслідування від 13 грудня 2016 року, зберігання цінностей здійснювалося у сейфі (шафі) з індивідуальними сейфами; шафа знаходилася у приміщенні, яке виконувало роль передсховища; відеоспостереження у сховищі було відсутнє; індивідуальні сейфи не були обладнані сигналізацією; кабіна клієнтів не була облаштована (відсутня).

Відповідно до пункту 75 Правил №63, банк зобов`язаний забезпечити зберігання цінностей клієнта в індивідуальному сейфі, який установлено в сховищі для індивідуальних сейфів, або в сейфі з індивідуальними сейфами.

Таким чином, банк самостійно визначає спосіб зберігання цінностей і облаштування сховища, зокрема шляхом встановлення індивідуального сейфа у сховищі для індивідуальних сейфів або шляхом встановлення сейфа з індивідуальними сейфами.

Установлено, що відповідач обрав другий спосіб - сейф з індивідуальними сейфами, де роль сейфа виконувала шафа.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вказаний спосіб зберігання цінностей суперечить вимогам Правил №63, оскільки згідно з п.4 цих Правил і сховище, і сховище для індивідуальних сейфів, повинні бути приміщеннями.

Так, відповідно до п.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, приміщення - це частина внутрішнього об`єму будівлі, обмежена з усіх сторін захисними конструкціями - стінами або перегородками (у тому числі з вікнами і дверима) зі стелею (перекриттям) і підлогою, з можливістю входу і виходу. Горищний простір, а також простір, огороджений сітчастими захисними конструкціями, перегородками не до стелі (перекриття) заввишки менше ніж 190 см, не є приміщенням.

Тобто, металева шафа з індивідуальними сейфами - не є приміщенням, а відтак не могла виконувати роль сховища для індивідуальних сейфів.

У даному випадку облаштування шафи як «сховища» для індивідуальних сейфів є порушенням вимог пунктів 4, 75 Правил №63. У свою чергу обрання такого способу улаштування сховища (шафа із індивідуальними сейфами замість сховища (приміщення) з індивідуальними сейфами) унеможливило виконання ряду обов`язкових вимог організації захисту приміщення банку, а саме, вимоги щодо відеоспостереження у сховищі та вимоги щодо кабіни клієнтів (пункти 41, 73 Правил №63).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відхилив надані представником банку докази стосовно відсутності порушень щодо облаштування приміщень банків і докази стосовно обладнання приміщень відділення системами охоронної сигналізації та відеоспостереження, виходячи з такого.

Згідно з довідкою Національного банку України про перевірку АТ «Правекс Банк» за напрямком: організація касової роботи, інкасації коштів та перевезення валютних цінностей, технічний стан та організація охорони приміщень від 07 березня 2019 року Національним банком України у період з 22 січня 2019 року по 01 березня 2019 року було проведено планову інспекційну перевірку АТ «Правекс Банк» за період з 01 січня 2016 року до 01 січня 2019 року (а.с.149-175, т.2).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що доводи представника відповідача про те, що Національний банк України в результаті проведення комплексної інспекційної перевірки банку за період з 01 січня 2016 року по 01 січня 2019 року не встановив порушень з боку банку щодо обладнання приміщення даного відділення по вул. Княгині Ольги, 5 у місті Рівне , є необґрунтованими та спростовуються іншими доказами, які наявні у матеріалах справи. Зокрема, як вбачається із наданого банком рішення Голови спостережної ради № 03/13 від 08 листопада 2017 року відділення «Рівненська обласна дирекція» було переміщено у приміщення за адресою: місто Рівне, вул. Соборна, 112

Отже, враховуючи, що відділення банку «Рівненська обласна дирекція» за адресою: місто Рівне, вул. Княгині Ольги, 5 переїхало у інше приміщення ще у листопаді 2017 року, тому вказане відділення не було і не могло бути перевірене Національним банком України у січні-березні 2019 року.

Також по справі встановлено, що у рамках кримінального провадження №0008425 слідчий звертався із листом від 20 березня 2019 року № 4335/116/6/200-19 до Національного банку України щодо надання інформації, чи відповідає обладнання, встановлене у приміщенні банку за адресою: місто Рівне, вул. Княгині Ольги, 5, вимогам Правил №63 (а.с.197, т.2).

У листі від 15 квітня 2019 року № 0008/20446 Національний банк України повідомив, що перевірка зазначеного вище відділення АТ «Правекс Банк» за адресою: місто Рівне, вул. Княгині Ольги, 5 по викладеним у листі фактам фахівцями Департаменту грошового обігу Національного Банку України не здійснювалась (а.с.198, т.2).

Отже, наявними у справі доказами підтверджується, що Національний банк України не проводив перевірку відділення банку «Рівненська обласна дирекція» за адресою: місто Рівне, вул. Княгині Ольги, 5 у період з 2015 року до моменту переміщення цього відділення у інше приміщення (у листопаді 2017 року).

З цих же підстав суд першої інстанції вірно відхилив доводи банку про наявність доказів дотримання вимог Правил №63, які зафіксовані перевіркою Національного банку України у 2019 році.

Також колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що працівниками банку порушено вимоги законодавства щодо ідентифікації клієнта, у зв`язку з допущенням до відвідування сховища особи на підставі підробленого паспорта, з таких підстав.

Відповідно до абз.1 ч.2 ст.64 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин, банк зобов`язаний ідентифікувати та верифікувати відповідно до вимог законодавства України клієнтів (крім банків, зареєстрованих в Україні), що відкривають рахунки в банку.

Тобто банк, укладаючи договір майнового найму індивідуального сейфа та надаючи клієнту доступ до такого індивідуального сейфа та сховища, зобов`язаний був встановити особу, яка звертається до банку (здійснити ідентифікацію та верифікацію клієнта), на підставі дійсного паспорта громадянина України.

Крім того, пунктом 41 Правил №63 у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено обов`язок банку обладнати системою відеоспостереження з обов`язковою реєстрацією та архівацією відеосигналу строком не менше ніж три доби сховище для індивідуальних сейфів, робоче місце касира, зону клієнтів біля робочого місця касира та вхід/вихід клієнтів до банку.

Такі ж приписи, в силу положень ст.56 Закону України «Про Національний банк України», є обов`язковими до виконання всіма банками.

При цьому колегія суддів враховує, що ПАТ «Правекс Банк» на своїй офіційній веб-сторінці в мережі Інтернет, рекламуючи дану послугу, визначає сейфи як місце надійного зберігання грошових коштів, цінних паперів, документів, ювелірних виробів, предметів мистецтв та інших цінностей, гарантуючи зі свого боку контроль доступу до вмісту сейфа виключно клієнта та уповноважених ним осіб.

Отже, оцінивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності та у їх взаємозв`язку, відповідно до положень ст.ст. 81, 89 ЦПК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем доведено належними та допустимими доказами, а відповідачем не спростовано, що у порушення існуючих між ОСОБА_1 і ПАТ «Правекс Банк» договірних правовідносин за договором майнового найму індивідуального сейфа та імперативних вимог чинного законодавства, банк не виконав свого обов`язку щодо забезпечення цілісності орендованого позивачем сейфа, не дотримався законодавчих вимог щодо безпеки сховища та індивідуальних сейфів, допустив до сховища особу за недійсним паспортом, що призвело до крадіжки грошових коштів позивача.

Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) розміру збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини.

Відповідно до ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов`язання, є нікчемним.

Установивши, що зникнення належних ОСОБА_1 грошових коштів із орендованого ним у ПАТ «Правекс Банк» індивідуального сейфу зумовлено недостатністю вжитих банком заходів по охороні індивідуального сейфу та неналежним виконанням останнім взятих на себе зобов`язань із забезпечення недоторканості вмісту відповідного сейфу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у даному випадку наявні усі елементи складу цивільного правопорушення, що є підставою для відшкодування завданих ОСОБА_1 збитків за рахунок відповідача ПАТ «Правекс Банк», оскільки протиправна поведінка останнього безпосередньо вплинула на настання наслідків у вигляді зникнення коштів позивача, що свідчить про наявність причинно-наслідкового зв`язку між такою поведінкою банку та понесенням позивачем збитків.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки відповідач неналежно виконав взяті на себе зобов`язання перед ОСОБА_1 за умовами укладеного між ними договору майнового найму індивідуального сейфа та імперативних вимог чинного законодавства, що потягло за собою заподіяння позивачу збитків у розмірі 1 780 000 доларів США, 1 000 000 євро та 230 000 швейцарських франків, то позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі.

При цьому, апеляційний суд приймає до уваги, що за встановлених у справі обставин, інший висновок по суті справи не відповідатиме фундаментальному праву особи мирно володіти своїм майном, що гарантоване у ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», де зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що сам факт завданої шкоди позивачу та її розмір в межах даної справи є невстановленим, позивач не надав жодних належних та допустимих доказів щодо існування в сейфі грошових коштів та їх розміру, а також факту їх викрадення, не заслуговують на увагу з наведених вище підстав.

Таким чином при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносини між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не звернув уваги на те, що працівники банку, надаючи в найм індивідуальний сейф не перевіряють та не повинні перевіряти, що саме клієнт планує зберігати у сейфі, а тому банку невідомо та не могло бути відомо, що саме позивач зберігав у сейфі, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивачем доведено належними, достатніми та допустимими доказами той факт, що на момент крадіжки в орендованому ним сейфі знаходилось 1 780 000 доларів США, 1 000 000 євро та 230 000 швейцарських франків, а відсутність документальної фіксації вмісту сейфу зі сторони банку цих обставин не спростовує.

Посилання в апеляційній скарзі на можливе підроблення договору позики від 24 лютого 2015 року і розписки, якими позивач підтвердив джерело походження вкрадених у нього грошових коштів, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони є неспроможними в силу презумпції правомірності правочину, встановленої у ст.204 ЦК України

Крім того, колегія суддів враховує, що ні договором комплексного обслуговування фізичної особи № 100162738 від 03 серпня 2015 року, ні анкетою-заявою № 85 майнового найму сейфа № НОМЕР_1 від 01 серпня 2016 року, ні Правилами № 44, не передбачено обов`язку клієнта підтверджувати джерело походження коштів чи іншого майна, яке зберігається в індивідуальному сейфі.

Доводи апеляційної про те, що узгоджений сторонами розмір плати позивачем за користування сейфом становить 2 129 грн 17 коп. на рік, а тому якби банк приймав на зберігання цінності і ніс би за них відповідальність, то вартість таких послуг була б значно вищою з огляду на ризики, відхиляються апеляційним судом, як такі, що не стосуються предмету доказування та є гіпотетичними припущеннями представника відповідача.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що надані ОСОБА_1 в якості доказів окремі матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні №0008425 не можуть бути доказами у цивільній справі та є відомостями досудового розслідування, які можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не ґрунтуються на нормах процесуального законодавства України, виходячи з такого.

Відповідно до ст.221 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язаний за клопотанням сторони захисту, потерпілого, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, надати їм матеріали досудового розслідування для ознайомлення, за виключенням матеріалів про застосування заходів безпеки щодо осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві, а також тих матеріалів, ознайомлення з якими на цій стадії кримінального провадження може зашкодити досудовому розслідуванню. Відмова у наданні для ознайомлення загальнодоступного документа, оригінал якого знаходиться в матеріалах досудового розслідування, не допускається. Під час ознайомлення з матеріалами досудового розслідування особа, що його здійснює, має право робити необхідні виписки та копії. Ознайомлення з матеріалами досудового розслідування, що містяться в інформаційно-телекомунікаційній системі досудового розслідування, здійснюється шляхом надання доступу до них або надання електронних копій чи примірників таких матеріалів.

Враховуючи, що ОСОБА_1 має статус потерпілого у кримінальному провадженні № 0008425, то відповідно до положень ст.221 КПК України зроблені його представником - адвокатом Колосом Ю.В. під час ознайомлення з матеріалами досудового розслідування копії матеріалів можуть бути використані як докази на підтвердження обставин у цивільній справі, у якій потерпілий має статус позивача.

Факт ознайомлення представником ОСОБА_1 - адвокатом Колосом Ю.В. із матеріалами кримінального провадження № 0008425 у порядку ст.221 КПК України та з відома слідчого Рівненського РВП ГУНП Рівненської області Ярмольчука Ю.А., підтверджується копією клопотання про ознайомлення з матеріалами досудового розслідування із відповідною розпискою слідчого (а.с.255, т.1).

Надаючи оцінку щодо допустимості доказів, наданих позивачем, а саме, копії висновку судового експерта від 29 березня 2017 року № 1.2-1363/16 та від 29 березня 2019 року за результатами проведення у вказаному вище кримінальному провадженні трасологічних експертиз, а також копії висновку експерта № 03110/031-Я від 31 жовтня 2019 року за результатом проведення психологічної експертизи, колегія суддів враховує що ці висновки є допустимими доказами, оскільки зазначені експертизи проведені у кримінальному провадженні, містять інформацію щодо предмета доказування у даному цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений.

Аналогічна позиція щодо прийнятності в якості належних і допустимих доказів у цивільній справі висновків експертиз, проведених у кримінальному провадженні, в яких вирок не ухвалений, викладені у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17 (провадження № 61-10814св19).

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок експерта Ясінського О.М. №03110/031-Я від 31 жовтня 2019 року за результатами проведення психологічної експертизи (опитування із застосуванням спеціального технічного пристрою - комп`ютерного поліграфа, є лише результатом опитування (а не дослідження) із застосуванням поліграфа з метою отримання орієнтувальної, а не фактичної чи об`єктивної інформації і цей висновок не відповідає вимогам щодо висновку експерта, апеляційний суд не приймає до уваги, виходячи з такого.

Так, відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як зазначалося вище доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

До висновку експерта Ясінського О.М. №03110/031-Я від 31 жовтня 2019 року за результатами проведення психологічної експертизи було додано докази на підтвердження кваліфікації експерта та якості використаного обладнання, а саме, копію технічного паспорту на комп`ютерний поліграф та сертифікат відповідності до нього, копії документів, що підтверджують кваліфікацію експерта, стаж експертної роботи, наявність профільної освіти (а.с.243-253, т.1).

Враховуючи наведене та зважаючи на норми ст.ст.77-80 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що указаний висновок є належним, допустимим та достатнім письмовим доказом, що стосується предмету доказування, який в даному випадку оцінений у сукупності з іншими доказами у справі відповідно до положень ч.1 ст.89 ЦПК України.

Доводи представника банку - адвоката Крикун-Труша А.В. про те, що оскільки 01 серпня 2016 року між ОСОБА_1 і ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» було укладено договір страхування, з умовами якого позивач застрахував майно, яке находиться в індивідуальному сейфі № НОМЕР_1 на підставі анкети-заяви майнового найму індивідуального сейфа від 01 серпня 2016 року №85 і сума в частині страхування майна визначена у розмірі 194 000 грн 00 коп., що у 495 разів менша ніж загальна сума грошових коштів, що нібито була розміщена в сейфі, а тому, на думку представника банку, це викликає сумнів в існуванні цих коштів, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з такого.

Апеляційний суд вважає, що у даному випадку факт існування укладеного 01 серпня 2016 року ОСОБА_1 з ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» договору страхування, не впливає на характер правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі та не стосується предмету спору у цій справі.

Що стосується доводів апеляційної скарги про необхідність врахування висновків Верховного Суду у постанові від 17 вересня 2018 року у справі №750/3651/17-ц, у постанові від 13 червня 2018 року у справі №243/8375/15-ц, у постанові від 26 вересня 2018 року у справі №758/2428/15-ц, у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 372/4948/15-ц, то колегія суддів звертає увагу та, що наведена скаржником судова практика не є релевантною правовідносинам, які виникли між сторонами у даній справі, оскільки у наведених скаржником судових рішеннях Верховний Суд виходив із недоведеності розміщення коштів особи в сейфі банківської установи та недоведеності позовних вимог (дефект доказування). Однак у даній справі, на відміну від справ, у яких прийняті Верховним Судом вказані вище судові рішення, надані позивачем докази у їх сукупності та взаємозв`язку доводять той факт, що позивач в орендованому у відповідача індивідуальному сейфі у період з 14 листопада 2016 року до 05 грудня 2016 року зберігав грошові кошти у розмірі 1 780 000 доларів США, 1 000 000 євро та 230 000 швейцарських франків, які були викрадені звідти невставленою особою, внаслідок того, що банк не виконав свого обов`язку щодо забезпечення цілісності сейфа, не дотримався законодавчих вимог щодо безпеки сховища та індивідуальних сейфів, допустив до сховища особу за сфальшованим паспортом, що призвело до крадіжки грошових коштів позивача.

Доводи апеляційної скарги представника банку про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам процесуального права, оскільки зі змісту оскаржуваного рішення не можливо встановити, де саме закінчується описова частина рішення та починається мотивувальна, апеляційний суд відхиляє як безпідставні, оскільки аналіз змісту рішення суду першої інстанції не дає підстав для висновку, що він не відповідає вимогам ст.265 ЦПК України щодо необхідних складових рішення суду.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що ч.3 ст.276 ЦПК України передбачено вичерпний перелік порушень судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для його скасування, і до таких підстав нечіткість розмежувань описової і мотивувальної частини рішення, не відноситься.

Інші доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах, яким судом дана належна правова оцінка.

З урахуванням того, що більшість інших доводів апеляційної скарги, були предметом оцінки у суді першої інстанції, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, апеляційний приходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому апеляційний враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Правекс Банк» - адвоката Крикун-Труша Артема Вікторовича - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: