Справа № 276/1986/21
Провадження по справі №2/276/127/22
17 лютого 2022 року смт. Хорошів
Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді Бобра Д.О.
за участю секретаря судового засідання Свиридок А.В.,
розглянувши в спрощеному позовному провадженні з повідомлення (викликом) сторін відповідно до вимог ст.247 ч.2 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності, третя особа: приватний нотаріус Косинський Сергій Олександрович,-
Ухвалою Володарсько Волинського районного суду Житомирської області від 22.12.2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Позивач у судове засідання не прибула, направила до суду письмову заяву, у якій просить справу розглянути у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, не заперечує щодо проведення заочного розгляду справи.
Відповідач та її представник, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не прибули, про поважність причин неявки суд не повідомили, відзиву на позовну заяву не подавали.
Від представника відповідача 26.01.2022 на адресу суду надійшла заява про застосування строку позовної давності та відмови у позові з цих підстав.
Третя особа, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не прибула, про поважність причин неявки суд не повідомила.
Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до ч.3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки (п.2).
Згідно ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до частини 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно частини 1 статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З огляду на викладене, керуючись положеннями статей 280, 281 ЦПК України, суд ухвалив проводити заочний розгляд даної справи.
Згідно частини 2 статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
На підставі статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу не здійснювалось.
Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, на підставі ст.ст.211, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін.
Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 02.11.2021 року по справі №276/1154/16-ц рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 25.01.2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог, у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача. Судом апеляційної інстанції встановлено, що матеріали справи містили відомості про те, що у померлої ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкоємцями відповідно до заповіту від 02.06.1999 є дві дочки ОСОБА_2 та ( ОСОБА_4 по Ѕ ідеальних частин. Зокрема, з відповідей приватного нотаріуса Хорошівського районного нотаріального округу Косинського С.О. від 17.10.2018 №73/02-14, від 17.10.2018 №74/02-14, 17.10.2018 №75/02-14, від 17.10.2018 №76-02-14 вбачається, що після смерті ОСОБА_3 , 30.01.2000 заведено спадкову справу за №80/2016, спадкоємці по даній спадковій справі в Ѕ ідеальних часток є дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду
Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Сукупний правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.
Отже, за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно.
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс 18, пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 372/1684/14-ц).
Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13))
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 359/3373/16-ц (постанова від 23.11.2021) звернула увагу, що володіння як фактичний стан слід відрізняти від права володіння. Зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна (частина перша статті 317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість така особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може.
Житомирським апеляційним судом у постанові від 02.11.2021 при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 25.01.2017 встановлено, що матеріали справи містили відомості про те, що у померлої ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкоємцями відповідно до заповіту від 02.06.1999 є дві дочки ОСОБА_2 та ( ОСОБА_4 по Ѕ ідеальних частин. Зокрема, з відповідей приватного нотаріуса Хорошівського районного нотаріального округу Косинського С.О. від 17.10.2018 №73/02-14, від 17.10.2018 №74/02-14, 17.10.2018 №75/02-14, від 17.10.2018 №76-02-14 вбачається, що після смерті ОСОБА_3 , 30.01.2000 заведено спадкову справу за №80/2016, спадкоємці по даній спадковій справі в Ѕ ідеальних часток є дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР 1963 року (чинного на час відкриття спадщини) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин, позивач прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_3 , входить до кола спадкоємців, а тому спадщина після померлої ОСОБА_3 у вигляді земельних ділянок та житлових будинків також належить позивачу у відповідній частині.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:
2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право;
4) відновлення становища, яке існувало до порушення;
5) примусове виконання обов`язку в натурі;
6) зміна правовідношення;
7) припинення правовідношення;
8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;
9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;
10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до абз. 1-3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV у редакції, чинній з 16.01.2020 року, передбачено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29)).
У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи №359/3373/16-ц (постанова від 23.11.2021) відступила від висновку у своїй постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158 гс18, пункт 5.17), де зазначалося про можливість скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності як належного способу захисту права або інтересу.
З огляду на викладене, під час розгляду справи за позовною вимогою про застосування належного способу захисту (зокрема визнання права власності, у спорі за віндикаційним позовом) відмова в позові з тих мотивів, що державний акт, рішення про державну реєстрацію, відомості чи запис про державну реєстрацію права на майно не визнані недійсними, або що вони не оскаржені, відповідні позовні вимоги не пред`явлені, не допускається.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).
Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що позивач просить скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельні ділянки та житлові будинки, які належали померлій ОСОБА_3 та є спадковим майном.
Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту своїх прав у вигляді скасування державної реєстрації за третьою особою є неналежним, не призводить до визнання чи поновлення прав позивача, а також прямо суперечить ч.3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV, яким передбачено, що скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства.
Відповідно до вимог частин 1 та 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Разом з тим, позивач вимог про визнання, зміну чи припинення речових прав не заявляла.
Проте, позивачем в порушення свого обов`язку, передбаченого ст. 81 ЦПК України, не надано суду жодних доказів про реєстрацію за відповідачем права власності на вказані вище земельні ділянки, клопотань про витребування таких доказів не заявляла, натомість подала заяву про розгляд справи без її участі.
Вказане проте, не позбавляє позивача права ставити вимогу про скасування державної реєстрації речових прав, як похідних вимог, у іншій справі або у разі звернення до суду з належними позовними вимогами, спрямованими на визнання, зміну чи припинення речових прав.
Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності та відмови у позові з цих підстав суд зазначає наступне.
В обґрунтування заяви про застосування строку позовної давності представник відповідача посилається на те, що записи, що їх внесення оскаржує позивач у даній справі, вчинено після 25 січня 2017 року, тобто в період, коли як стверджує позивач і це встановлено судом апеляційної інстанції, позивач вступила у володіння спадковим майном та була зареєстрована за адресою знаходження такого майна.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Разом з тим, стороною відповідача не надано суду жодного доказу про те, що позивачу було відомо про державну реєстрацію за відповідачем права власності на спірне майно у 2017 році.
Сама по собі державна реєстрація речових прав за ОСОБА_2 та вступ позивача у володіння спадковим майном не свідчить про обізнаність позивача про вказаний факт, а доводи про реєстрацію місця проживання позивача за адресою місця знаходження спадкового майна суперечать фактичним обставинам справи, оскільки як вбачається з постанови Житомирського апеляційного суду від 02.11.2021 у справі №276/1154/16-ц зі змісту довідки №865 від 26.09.2016, виданої Поромівською сільською радою вбачається, що на день смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка була зареєстрована та постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 на день її смерті і протягом 6 місяців після її смерті ніхто не був зареєстрований і ніхто не проживав.
Разом з тим, про прийняття Володарсько-Волинським районним судом рішення від 25.01.2017 про визнання за відповідачем права власності на спадкове майно та реєстрацію нею права власності на підставі вказаного рішення суду позивачу стало відомо у 2021 році, у зв`язку з чим нею як особою, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та інтереси, подано апеляційну скаргу на дане рішення районного суду, яка постановою Житомирського апеляційного суду від 02.11.2021 задоволена, рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 25.01.2017 скасовано.
Враховуючи викладене, доводи представника відповідача про необхідність відмови у позові у зв`язку зі спливом строку позовної давності є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Аналізуючи зібрані по справі докази з урахуванням наведених правових норм, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту своїх цивільних прав є неналежним, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись статтями 2, 12, 13, 76-79, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 279-281, 354, 430 ЦПК України, статтями 11, 16, 328, 346 Цивільного кодексу України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд-
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності, третя особа: приватний нотаріус Косинський Сергій Олександрович відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складено 21.02.2022.
Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: невідомий.
Головуючий суддя: Д.О. Бобер