Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.11.2022 Справа №607/362/22

25 листопада 2022 року справа №607/362/22

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Позняка В.М.,

з участю секретаря судового засідання Кужель К.С., позивачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , представника відповідача, в режимі відеоконференції, Шафран Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі, в режимі відеоконференції, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мода-Текс» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

10 січня 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мода-Текс» (далі ТОВ «Мода-Текс»), просить визнати незаконним та скасувати наказ відповідача за №153 від 17 листопада 2021 року, яким її звільнено з посади швачки ТОВ «Мода-Текс» 17 листопада 2021 року, поновити її на роботі на вказаній посаді та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення до дня поновлення на роботі.

В обгрунтування позову позивач зазначила, що наказом ТОВ «Мода-Текс» за №120 від 14 вересня 2021 року її було прийнято на роботу з 15 вересня 2021 року на посаду швачки ТОВ «Мода-Текс» м. Тернопіль із заробітною платою згідно штатного розпису, на підставі її заяви. Наказом відповідача за №153 від 17 листопада 2021 року її звільнено з роботи х посади швачки ТОВ «Мода-Текс» м. Тернопіль 17 листопада 2021 року, за угодою сторін, на підставі її заяви. Однак, вона не згідна з вищевказаним наказом про звільнення, вважає його незаконним, протиправним та таким, що підлягає скасуванню і просить його скасувати. Зокрема, 17 листопада 2021 року відповідач звільнив її з роботи на підставі вимог п. 1 ст. 36 КЗпП України, однак це не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки волевиявлення, а тим більше її згоди на звільнення не було, а був примус зі сторони відповідача.

18 листопада 2021 вона звернулася до Управління Держпраці у Тернопільській області із заявою про незаконне звільнення в якій повідомила, що після того як вона вийшла з лікарняного і пропрацювала цілий день, відповідач змусив її написати заяву про звільнення за згодою сторін. Перед написанням заяви вона погано себе почувала і просила надати їй можливість проконсультуватись з юристом, однак відповідачем їй було відмовлено. Вона не мала наміру звільнятися, оскільки робота їй подобалась. 17 листопада 2021 року вона перебувала у незадовільному фізичному та психологічному стані здоров`я, не могла в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, внаслідок перенесеного захворювання, першого відпрацьованого робочого дня після захворювання на гостру респіраторну хворобу COVID-19. Таким чином, відповідач скористався її станом та примусив до написання заяви про звільнення. При цьому, 17 листопада 2021 року відповідачем не було видано їй трудової книжки та розрахункових.

18 листопада 2021 року вона вийшла на роботу, оскільки їй не видали трудову книжку та розрахункові, однак відповідач вигнав її з роботи. Вона не знала, а відповідач їй не повідомляв, що наказ про звільнення можна оскаржити в суді, тим більше про строк в який потрібно це зробити. Оскільки вона за освітою, професією та спеціальністю не є юристом, фахівцем в галузі права чи адвокатом, а також відповідач відмовив їй в наданні можливості проконсультуватись з юристом, відповідно вона потребувала правової допомоги. лише згодом в середині грудня 2021 року працівники Управління Держпраці у Тернопільській області повідомили їй про те, що наказ про звільнення можна оскаржити в суді, але і вони не сказали в який саме строк.

З метою отримання правової допомоги вона звернулася до центру з надання безоплатної правової допомоги. 21 грудня 2021 року центром було видано доручення про надання безоплатної правової допомоги позивачу адвокатом Степановим В.В., тобто з моменту видачі доручення і до моменту подання позовної заяви не минув один місяць. Відтак, строк звернення до суду для оскарження наказу про звільнення пропущений з поважних причин.

Посилаючись на наведене, просила задовольнити позов та поновити їй пропущений строк на звернення до суду.

15 лютого 2022 року ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Черніцької І.М. відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено розгляд за правилами загального позовного провадження.

30 березня 2022 року ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області об`єднано в одне провадження цивільну справу №607/362/22 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Мода-Текс» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі з цивільною справою №607/2942/22 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Мода-Текс» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присвоївши номер справи №607/362/22.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 травня 2022 року прийнято до провадження цивільну справу №607/362/22 та призначено підготовче судове засідання.

05 липня 2022 року представник відповідача подала відзив на позов. Вказала, що відповідач позовні вимоги не визнає, заперечує проти задоволення позову, з огляду на наступне.

Згідно поданої позивачкою заяви про її звільнення з посади швачки за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України від 17 листопада 2021 року останню звільнено з посади швачки з роботи на підставі наказу за №153 від 17 листопада 2021 року «По особовому складу», з яким позивачка була ознайомлена у день видачі. 17 листопада 2021 року позивачки після підписання наказу про звільнення пішла з роботи не дочекавшись вручення трудової книжки, копії наказу про звільнення. Вказані обставини засвідчені в акті ТОВ «Мода-Текс» від 17 листопада 2021 року. З метою належного виконання трудового законодавства наступного дня 18 листопада 2021 року на адресу позивачки було надіслано рекомендований лист вихідний номер 90 від 18 листопада 2021 року з проханням з`явитися для отримання копії наказу про звільнення, трудової книжки та розрахункових коштів. Позивачка самостійно з`явилася 18 листопада 2021 року за отриманням вищевказаних документів та розрахункових коштів, про що поставила свій підпис у відомості на отримання грошей за №ЛЦ-0000174 за листопад 2021 року на загальну суму 3411,90 грн.

Середній заробіток за весь час вимушеного прогулу сплачується працівникові при затримці видачі трудової книжки саме з вини власника чи уповноваженого ним органом. В даному випадку позивачка залишила робоче місце у день звільнення, не дочекавшись виплати розрахункових, вручення наказу про звільнення та трудової книжки. Відтак, невидача трудової книжки у день звільнення відбулась з вини самої позивачки, яка залишила своє робоче місце, невідпрацювавши останній робочий день до кінця. 18 листопада 2021 року позивачка прибула та отримала усі необхідні документи при звільненні та розрахункові кошти.

Крім цього, позивачка пропустила строк на оскарження наказу про звільнення, оскільки з позовом до суду звернулася 10 січня 2022 року. При цьому, посилання позивачки на те, що відповідач та Управління Держпраці у Тернопільській області не повідомили їй про термін судового оскарження такого наказу, не заслуговують на увагу, оскільки діючим законодавством не передбачено обов`язку роботодавця повідомляти звільненого за його заявою працівника про терміни на оскарження наказу.

26 липня 2022 року представник позивачки ОСОБА_2 подав відповідь на відзив, згідно з яким обставини, які наведені відповідачем у відзиві не спростовують позовних вимог позивачки та не підтверджують обгрунтованість відзиву. Позивачка заперечує щодо наведених відповідачем обставиy та правових підстав відзиву, оскільки звільнення останньої проведено з порушенням вимог чинного законодавства України.

Присутні в судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити позов.

В судовому засіданні, в режимі відеоконференції, представник відповідача ОСОБА_3 просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві.

Розглянувши справу судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини.

Наказом ТОВ «Мода-Текс» за №120 від 14 вересня 2021 року позивачка з 15 вересня 2021 року прийнята на роботу в ТОВ «Мода-Текс» м. Тернопіль на посаду швачки із заробітною платою згідно штатного розпису.

17 листопада 2021 року позивачка подала на ім`я директора ТОВ «Мода-Текс» заяву, в якій просила звільнити її з посади швачки з 17 листопада 2021 роу за угодою сторін.

Згідно наказу ТОВ «Мода-Текс» за №153 від 17 листопада 2021 року «По особовому складу», ОСОБА_1 звільнено з посади швачки ТОВ «Мода-Текс» м. Тернопіль 17 листопада 2021 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Компенсація за невикористану відпустку з 15 вересня 2021 року по 17 листопада 2021 року за 4 дні.

17 листопада 2021 року заступником директора ТОВ «Мода-Текс» Чевірген Бюлент, бухгалтером ТОВ «Мода-Текс» Руднєвою В.О., технологом ТОВ «Мода-Текс» Сторожук О.М. складено акт про те, що швачка ОСОБА_1 не з`явилася за адресою АДРЕСА_1 до ТОВ «Мода-Текс» для отримання трудової книжки і отримання копії наказу про звільнення.

18 листопада 2021 року позивачка звернулася до Управління Держпраці у Тернопільській області із заявою про незаконне звільнення з роботи.

18 листопада 2021 року відповідачем на адресу позивачки надіслано лист за №90 від 18 листопада 2021 року, згідно з яким відповідач просив позивачку з`явитися для отримання копії наказу про звільнення, трудової книжки та розрахункових коштів.

Як вбачається з відомості на виплату грошей за №ЛЦ-0000174 за листопад 2021 року, відповідачем ТОВ «Мода-Текст» виплачено позивачці ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 3411,90 грн, що підтверджується її підписом.

Як слідує з висновку лікаря за №2759 від 16 листопада 2021 року, ОСОБА_1 у період з 01 листопада 2021 року до 15 листопада 2021 року перенесла хворобу COVID-19.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, вважає, що у позові слід відмовити, виходячи із наступних підстав.

Відповідно до частини п`ятої статті 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно із частиною першою статті 21 КЗпП, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно пункту першого статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до роз`яснень викладених у пунктів 8 постанови Пленуму Верховного Суду України України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП ( 322-08 ) (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

На підставі досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що позивачка була звільнена з посади швачки ТОВ «Мода-Текс» м. Тернопіль згідно наказу ТОВ «Мода-Текс» за №153 від 17 листопада 2021 року на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України, оскільки 17 листопада 2021 року подала заяву про звільнення за угодою сторін.

Згідно із частин першої та другої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачкою не надано суду будь-яких доказів на підтвердження обставин, викладених у позові, зокрема щодо звільнення останньої з роботи незаконно та з грубим порушенням вимог чинного законодавства, оскільки судом встановлено, що відповідачем звільнено позивачку з роботи відповідно до вимог трудового законодавства, оскільки ОСОБА_1 самостійно написала заяву про звільнення за угодою сторін.

Жодних доказів про те, що ОСОБА_1 була змушена написати заяву про звільнення під стороннім впливом та примусом, судом не встановлено та позивачкою не надано.

Посилання позивачки на незадовільний стан фізичного та психічного здоров`я, у зв`язку з перенесеною хворобою COVID-19, як на підставу, що свідчить про неусвідомлення останньою значення своїх дій, є безпідставними, оскільки саме по собі перенесення вказаної хвороби не свідчить про наявність обставин, які можуть впливати на можливість особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення й поновлення позивачки на роботі.

Відповідно до вимог частини першої статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно з вимогами частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

На підставі складеного відповідачем ТОВ «Мода-Текс» акту від 17 листопада 2021 року судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 у день свого звільнення, тобто в останній робочий день, не з`явилася для отримання трудової книжки та отримання копій наказу про звільнення. Вказаний акт позивачкою не оспорювався.

Аналізуючи статтю 116 КЗпП України, суд приходить до висновку, що роботодавець при здійсненні розрахунку із працівником при звільненні повинен переконатися у відсутності спору стосовно розміру сум, які підлягають випалі, і лише після цього повинен виплатити працівникові не оспорювані суми.

Встановлено, що 18 листопада 2021 року відповідач, узгодивши із позивачкою розмір вищевказаних сум, здійснив відповідні виплати ОСОБА_1 у розмірі 3411,90 грн, що підтверджується її підписом у відомості на виплату грошей за №ЛЦ-0000174 за листопад 2021 року.

При цьому, позивачка у позові не ставить під сумнів розмір виплати, які підлягали виплаті їй на час звільнення.

Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Зважаючи що судом прийнято рішення про відмову в задоволені позову про поновлення на роботі, відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, судом встановлено, що роботодавцем ТОВ «Мода-Текс» було додержано всіх вимог законодавства при звільненні ОСОБА_1 , а саме те, що позивачка самостійно подала заяву про звільнення за угодою сторін, відповідач погодився із поданою заявою та звільнив позивачку на підставі вимог пункту 1 статті 36 КЗпП України.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є необґрунтованими та до задоволення не підлягають.

Окрім того, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Пленум Верховного Суду України України у п. 4 Постанови № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснив, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Як встановлено з досліджених судом матеріалів та не спростовано позивачкою, трудову книжку ОСОБА_1 отримала 18 листопада 2021 року, а з позовом до суду звернулася лише 10 січня 2022 року, тобто після закінчення місячного строку.

При цьому, наведені позивачкою у позовні заяві доводи про поновлення пропущеного строку, зокрема не знання останнього можливості оскарження наказу про звільнення до суду, не є підставою для поновлення пропущеного строку, оскільки обов`язок останньої, як працівника, знати і виконувати вимоги нормативних актів про охорону праці, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту (частина перша статті 159 КЗпП України).

Разом з тим, враховуючи те, що позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мода-Текс» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не підлягає до задоволення у зв`язку з необґрунтованістю заявлених у ньому вимог та недоведеністю обставин, на які посилається позивачка, тому немає підстав для застосування строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП.

Зважаючи на те, що у задоволенні позову відмовлено, а позивачка звільнена від сплати судового збору, відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок держави.

На підставі наведеного, керуючись статтями 21, 32, 40, 42, 43, 49-2, 184, 233, 235 Кодексу законів про працю України, статтями 4, 13, 81, 141, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мода-Текс» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду.

Реквізити сторін: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків.

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Мода-Текс», місцезнаходження: вул. Карбишева, 2, м. Луцьк, .

Повне судове рішення складено 05 грудня 2022 року.

Головуючий суддя Позняк В.М.