КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/3128/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Ігнатченко Н.В., суддів: Мережко М.В., Савченка С.І., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 6 грудня 2021 рокуу справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Теплопостачсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю «Теплопостачсервіс» (далі - ТОВ «Теплопостачсервіс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на його користь суми заборгованості за оплату послуги з централізованого опалення у розмірі 24 279,52 грн та за оплату послуги з централізованогопостачання гарячої води у розмірі 979,37 грн, інфляційні втрати, нараховані на вказані суми заборгованості у розмірі 1 300,53 грн та 159,21 грн, а також 3 % річних у розмірі 795,89 грн та 62,23 грн відповідно.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21 вересня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Теплопостачсервіс»: суму заборгованості за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення у розмірі 24 279,52 грн; суму заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з централізованого постачання гарячої води у розмірі 979,34 грн; суму інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення у розмірі 1 300,53 грн; суму інфляційних витрат, нарахованих на суму заборгованості за житлово-комунальні послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 159,21 грн; суму 3 % річних, нарахованих на суму заборгованості за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення у розмірі 795,89 грн; суму 3 % річних, нарахованих на суму заборгованості за житлово-комунальні послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 62,23 грн; судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1921,00 грн.

29 листопада 2021 року до суду першої інстанції надійшла заява представника ОСОБА_1 - адвоката Пархоменко І.С. про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 вересня 2020 року.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 6 грудня 2021 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення у справі № 752/27007/19 повернуто заявнику без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявником пропущено строк звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення та не додано клопотання про поновлення цього процесуального строку, а тому наявні підстави для залишення вказаної заяви без розгляду.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішення, відповідач через представника - адвоката Пархоменко І.С. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про звернення відповідача із заявою про перегляд заочного рішення 29 листопада 2021 року, оскільки на підставі частини шостої статті 124 ЦПК України дана заява була надіслана на адресу суду засобами поштового зв`язку 25 листопада 2021 року, а з огляду на те, що із заочним рішенням відповідач ознайомилась 5 листопада 2021 року, двадцятиденний строк подання заяви про його перегляд не пропущено.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду може бути оскаржена в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).

Згідно із частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За частиною першою статті 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про повернення заяви про перегляд заочного рішення без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що про наявність заочного рішення від 21 вересня 2020 року відповідачу стало відомо 5 листопада 2021 року під час ознайомлення з матеріалами справи, а із заявою про перегляд цього рішення вона звернулась до суду лише 29 листопада 2021 року і клопотання про поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд не подала.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Однією з таких гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю Конвенції як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року).

ЄСПЛ зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (пункт 110 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії»).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Відповідно до частини першої статті 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Вимоги щодо форми і змісту заяви про перегляд заочного рішення встановлені у статті 285 ЦПК України.

Згідно із частиною четвертою статті 287 ЦПК України у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Таким чином, ЦПК України встановлює для відповідача особливий порядок оскарження заочного рішення - шляхом подання до суду, що його ухвалив, заяви про перегляд цього рішення (стаття 284 ЦПК України), а також загальний порядок - апеляційне оскарження (частина четверта статті 287 ЦПК України).

При цьому апеляційне оскарження заочного рішення можливе відповідачем лише після його перегляду судом першої інстанції у встановленому законом порядку та залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Указане відповідає роз`ясненням, які містяться у абзаці 2 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12, де зазначено, що оскарження заочного рішення в апеляційному порядку може мати місце лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та в разі ухвалення повторного заочного рішення. В іншому випадку апеляційний суд відмовляє в прийнятті апеляційної скарги на заочне рішення.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21 вересня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва за відсутності відповідача ухвалив у справі № 752/27007/19 заочне рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «Теплопостачсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги.

5 листопада 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Пархоменко І.С. ознайомилась з матеріалами справи № 752/27007/19, в тому числі із заочним рішенням суду першої інстанції.

25 листопада 2021 року представник відповідача - адвокат Пархоменко І.С. направила на адресу суду засобами поштового зв`язку заяву про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 вересня 2020 року, що підтверджується поштовим конвертом із відтисками штемпеля АТ «Укрпошта» на ньому (а.с. 96).

При цьому у вказаній заяві представник з посиланням на положення частини третьої статті 284 ЦПК України зазначила, що про наявність даної справи ОСОБА_1 стало відомо від позивача при чергових переговорах щодо прийняття на абонентський облік теплолічильника, а при пошуку інформації на сайті Судової влади виявлено помилку в імені відповідача, що значно ускладнювало ідентифікацію спору саме щодо неї. Зміст заочного рішення став відомим відповідачу після ознайомлення її представника з матеріалами справи 5 листопада 2021 року, тому заява про його перегляд подається 25 листопада 2021 року, тобто без пропуску відповідного строку на її подання.

Згідно з частинами другою - четвертою статті 284 ЦПК України заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У відповідності до статті 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Перебіг строку, закінчення якого пов`язане з подією, яка повинна неминуче настати, закінчується наступного дня після настання події. Останній день строку триває до 24 години, але коли в цей строк слід було вчинити процесуальну дію в суді, де робочий час закінчується раніше, строк закінчується в момент закінчення цього часу (частини четверта, п`ята статті 124 ЦПК України).

Згідно із вимогами частини шостої статті 124 ЦПК України строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

У відповідності до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Застосування передбачених цією нормою правил залежить від виду процесуального строку. У разі, коли процесуальна дія не вчинена у межах строку, встановленого законом, суд може поновити його якщо строк пропущено з причин, визнаних судом поважними.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 не була присутня у судовому засіданні, в якому було ухвалене заочне рішення суду, відтак у розумінні статті 272 ЦПК України днем вручення їй рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 вересня 2020 рокує день ознайомлення її представника з матеріалами справи, а саме 5 листопада 2021 року.

Відповідну заяву про перегляд заочного рішення із наявним у ній клопотанням про поновлення процесуального строку представник відповідача направила засобами поштового зв`язку 25 листопада 2021 року, тобто протягом двадцяти днів з дня вручення їй повного судового рішення.

Місцевий суд не врахував, що матеріали вказаної заяви були здані у відділення поштового зв`язку саме 25 листопада 2021 року, тому в силу вимог частини шостої статті 124 ЦПК України двадцятиденний строк, встановлений частиною третьою статті 284 ЦПК України, для подання заяви про перегляд заочного рішення не вважається пропущеним.

За таких обставин ОСОБА_1 мала, передбачене статтею 284 ЦПК України, право на поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення суду.

Суд першої інстанції в порушення вказаних вище норм процесуального закону на наведене уваги не звернув, не надав оцінки клопотанню відповідача про поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, що містилося в заяві, та дійшов необґрунтованого висновку про повернення такої заяви без розгляду з підстав, визначених у частини другій статті 126 ЦПК України.

Посилання районного суду на те, що заявник не подала окремого клопотання із проханням поновити процесуальний строк, пропущений з поважних причин, є безпідставними та проявом надмірного формалізму при вирішенні питання про прийняття заяви до судового розгляду, адже процесуальний закон не вимагає подання цього клопотання лише у формі окремого процесуального документа, тоді як відповідно до вимог статей 183, 285 ЦПК України воно може міститися й у самій заяві про перегляд заочного рішення.

Судові процедури повинні бути справедливими для всіх учасників судового процесу, тому відповідач без достатніх та розумних причин не може бути позбавлена права на перегляд заочного рішення суду, ухваленого за її відсутності, оскільки це становитиме порушення права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

ЄСПЛ у § 34 рішення у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, зауважив, що норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми та їх застосування не повинні перешкоджати учасникам провадження використовувати доступні засоби захисту (рішення у справі Мельник проти України від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03, §§ 22,23).

Колегія суддів зауважує, що фактична відмова суду у задоволенні клопотання про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення у цій справі позбавляє відповідача права на апеляційне оскарження судового рішення, оскільки без проходження процедури перегляду заочного рішення в суді першої інстанції відповідач позбавлена права оскаржити заочне рішення про стягнення з неї на користь позивача сум заборгованості за житлово-комунальні послуги в апеляційному порядку (частина четверта статті 287 ЦПК України).

Крім того, виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом та положень статті 15 ЦК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу, очевидним стає висновок про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав та інтересів, у тому числі в спірних правовідносинах.

Враховуючи наведене, районному суду необхідно було особливо ретельно перевірити аргументи ОСОБА_1 щодо поважності причин пропуску нею строку на подачу заяви про перегляд заочного рішення суду, однак відповідачу належним чином не забезпечено реалізацію права на доступ до правосуддя, а тому оскаржуване судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що заявником пропущено строк звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення без поважних причинта не додано клопотання про поновлення цього процесуального строкує передчасним, а ухвала про повернення заяви про перегляд заочного рішення без розгляду такою, що постановлена без належного врахування обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм цивільного процесуального законодавства України.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо повернення заяви про перегляд заочного рішення без розглядує необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому відповідно до статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Оскільки справа передається для продовження розгляду до суду першої інстанції, то відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 6 грудня 2021 року скасувати, справу № 752/27007/19 направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

М.В. Мережко

С.І. Савченко