Постанова

Іменем України

07 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 182/9976/14-ц

провадження № 61-13167св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач -Товариство з обмеженою відповідальністю «Стройбізнес+»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Відділ державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2021 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Стройбізнес+» (далі - ТОВ «Стройбізнес+») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Відділу державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції про визнання недійсними прилюдних торгів та свідоцтва про право власності, витребування майнового комплексу.

На обґрунтування позовних вимог зазначало, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 листопада 2006 року, виданого виконкомом Придніпровської сільської ради, ТОВ «Стройбізнес+» належав майновий комплекс, що складається з міні-мукомольного заводу (літ. А площею 341,5 кв.м), складу готової продукції (літ. Б площею 242,9 кв.м), складу зерна (літ. В площею 597,4 кв.м), будівлі естакади (літ. Г площею 476,00 кв.м), розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 20 березня 2009 року у цивільній справі № 2-2081/09 позов ОСОБА_3 до ТОВ «Стройбізнес+», ОСОБА_4 про визнання договору дійсним та визнання права власності задоволено, визнано дійсним договір купівлі-продажу спірного комплексу від 26 жовтня 2007 року, укладений у простій письмовій між ОСОБА_3 та ТОВ «Стройбізнес+», від імені якого на підставі довіреності про розпорядження майном від 07 липня 2017 року діяв ОСОБА_5 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на комплекс нерухомого майна по АДРЕСА_1 .

Після ухвалення зазначеного судового рішення ОСОБА_3 вніс зазначений майновий комплекс в уставний фонд Товариства з обмеженою відповідальністю «Макар-С» (далі - ТОВ «Макар-С»). На підставі рішення виконкому Нікопольської міської ради від 28 квітня 2010 року № 259/7 ТОВ «Макар-С» видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 11 травня 2010 року - комплекс нерухомого майна по АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2011 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2009 року у цивільній справі № 2-2081/09 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ТОВ «Стройбізнес+», ОСОБА_6 про визнання договору дійсним та визнання права власності відмовлено.

Разом із тим, 22 квітня 2011 року між ТОВ «Макар-С» та ОСОБА_7 у простій письмовій формі укладений договір купівлі-продажу зазначеного майнового комплексу.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 01 липня 2011 року у цивільній справі № 2-3703/11 позов ОСОБА_7 до ТОВ «Макар-С» про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на комплекс задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу від 22 квітня 2011 року, укладений між ОСОБА_7 та ТОВ «Макар-С». Визнано за ОСОБА_7 право власності на комплекс, який складається з міні-мукомольного заводу (літ. А площею 341,5 кв.м), складу готової продукції (літ. Б площею 242,9 кв.м), складу зерна (літ. В площею 597,4 кв.м), будівлі естакади (літ. Г площею 476,00 кв.м), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі зазначеного судового рішення, 28 липня 2011 року Комунальним підприємством «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» зареєстровано за ОСОБА_7 право власності на спірний майновий комплекс.

25 та 26 серпня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладені договори купівлі-продажу спірного майнового комплексу.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 11 жовтня 2011 року задоволено заяву ТОВ «Стройбізнес+» про перегляд рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 01 липня 2011 року у зв`язку із нововиявленими обставинами. Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2011 року скасовано, справу призначено до розгляду, залучено до участі у справі ТОВ «Стройбізнес +» як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору.

За результатами розгляду зазначеної цивільної справи № 2-3703/11, рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ТОВ «Макар-С» про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на комплекс відмовлено.

Разом із тим, ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2011 року у цивільній справі № 2-3703/11 за заявою ТОВ «Стройбізнес+» було вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно: комплекс, який складається з міні-мукомольного заводу (літ. А), складу готової продукції (літ. Б), складу зерна (літ. В), будівлі естакади (літ. Г), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Заборонено Комунальному підприємству «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» здійснювати перереєстрацію права власності на будь-яких фізичних або юридичних осіб, суб`єктів підприємницької діяльності та будь-які інші дії щодо вказаного комплексу.

Незважаючи на накладений на підставі ухвали Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2011 року арешт на нерухоме майно, Відділом державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції в Дніпропетровській області на виконання виконавчого листа у справі № 2-5234/11, виданого Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області 31 жовтня 2011 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 заборгованості у розмірі 141 430,00 грн, та заявки на реалізацію арештованого майна, 20 грудня 2011 року спірний об`єкт нерухомості був проданий на прилюдних торгах громадянці ОСОБА_1

12 січня 2012 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Наявко І. М. на підставі акта державного виконавця про проведення аукціону з реалізації майна, затвердженого начальником відділу державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції Петрунею А. В., видано свідоцтво про право власності на зазначене нерухоме майно на ім`я ОСОБА_1 .

На думку позивача, наведене свідчить про те, що належний на праві власності ТОВ «Стройбізнес+» майновий комплекс вибув з володіння власника поза його волею, а подальший перехід права власності на зазначене нерухоме майно від ОСОБА_7 до його дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як і виконання рішення Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2011 року про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 141 430,00 грн на користь ОСОБА_9 , яка здійснювала представництво ОСОБА_1 у цивільній справі № 2-6033/11 за позовом ОСОБА_7 до ТОВ «МАКАР-С», третя особа- ОСОБА_1 , про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на спірне нерухоме майно, відбувався з метою унеможливлення повернення позивачеві належного йому на праві власності нерухомого майна.

Прилюдні торги з реалізації спірного майнового комплексу були проведенні з порушенням вимог чинного законодавства України, оскільки державний виконавець надав неповну характеристику майна, що підлягає реалізації. Зокрема, у порушення пунктів 3.5, 3.7. Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 (далі - Тимчасове положення), у акті про проведення аукціону з реалізації майна від 12 січня 2012 року, та у свідоцтві про право власності на зазначене майно, виданому ОСОБА_1 за результатами проведення прилюдних торгів не зазначено відомостей про земельну ділянку площею 10 000,00 кв. м, на якій розташований спірний майновий комплекс, що не відповідає відомостям, зазначеним у протоколі про проведення прилюдних торгів від 12 січня 2012 року № 08/562/11/А-26н-2.

Крім того, судами не ураховано, що під будівлями та спорудами (міні-мукомольний завод 341,5 кв.м, склад готової продукції площею 242,9 кв.м, склад зерна площею 597,4 кв.м, будівля естакади площею 476,00 кв.м) зайнято лише 1 657,8 кв.м, тоді як загальна площа земельної ділянки на якій розташований цілісний майновий комплекс, становить 10 000,00 кв.м.

Підставою для визнання недійсними прилюдних торгів є також сам факт відчуження оспорюваного майнового комплексу під час дії заборони на його відчуження у спосіб реалізації його з прилюдних торгів, накладеної відповідно до ухвали Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2011 року.

Посилаючись на наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив:

- визнати недійсними прилюдні торги з реалізації комплексу на земельній ділянці площею 10 000,00 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: літ. А - міні-мукомольний завод площею 341,50 кв. м, літ. Б - склад готової продукції площею 242,9 кв. м, літ В - склад зерна площею 597,4 кв. м, літ. Г - будівлі естакади площею 476,00 кв. м;

- визнати недійсним свідоцтво ВРО № 737646 про право власності

ОСОБА_1 на комплекс будівель, розташованих по АДРЕСА_1 , який складається з: міні-мукомольного заводу (літ. А площею 341,5 кв. м), складу готової продукції (літ. Б площею 242,9 кв. м), складу зерна (літ. В площею 597,4 кв. м), будівлі естакади (літ. Г площею 476,00 кв. м), виданого на підставі акта про проведення прилюдних торгів від 12 січня 2012 року та посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Наявко І. М.;

- витребувати майновий комплекс, розташований на земельній ділянці площею 10 000,00 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: літ. А - міні-мукомольний завод 341,50 кв. м, літ. Б - склад готової продукції 242,9 кв. м, літ. В - склад зерна 597,4 кв.м, літ. Г - будівлі естакади 476,00 кв. м, з володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь TOB «Стройбізнес+».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 23 травня 2017 року у задоволенні позову ТОВ «Стройбізнес+» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що прилюдні торги з реалізації арештованого майна проведені відповідно до вимог Тимчасового положення у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин. Посилання позивача на порушення порядку проведення прилюдних торгів не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому відсутні підстави для визнання недійсними прилюдних торгів та свідоцтва про право власності ОСОБА_1 на комплекс будівель по АДРЕСА_1 . Судом не встановлено підстав для визнання недійсними прилюдних торгів, а тому обраний ТОВ «Стройбізнес +» спосіб захисту порушеного права шляхом витребування зазначеного майнового комплексу з володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , не ґрунтується на вимогах закону.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ТОВ «Стройбізнес+» подало апеляційну скаргу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2021 року апеляційну скаргу ТОВ «Стройбізнес+» задоволено частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2017 року в частині вирішених позовних вимог ТОВ «Стройбізнес +» про витребування майнового комплексу скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Витребувано майновий комплекс, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: літ. А міні-мукомольний завод 341,50 кв.м, літ. Б склад готової продукції 242,9 кв.м, літ В склад зерна 597,4 кв.м, літ. Г-будівлі естакади, 476,00 кв.м з володіння ОСОБА_1 на користь ТОВ «Стройбізнес+».

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що наявні підстави для застосування положень статті 387 ЦК України щодо витребування власником майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. При цьому підстави для застосування передбачених частиною другою статті 388 ЦК України виключень відсутні, оскільки ОСОБА_1 , як і ОСОБА_2 не є добросовісними набувачами спірного нерухомого майна.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

04 серпня 2021 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку звернулася до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2021 рокуу вказаній цивільній справі.

В касаційній скарзі заявник просить суд скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції оскаржуване судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

13 грудня 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2022 рокусправу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що майновий комплекс, що складається з: міні-мукомольного заводу (літ. А площею 341,5 кв. м), складу готової продукції (літ. Б площею 242,9 кв. м), складу зерна (літ. В площею 597,4 кв. м), будівлі естакади (літ. Г площею 476,00 кв. м), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , належав ТОВ «Стройбізнес +» на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 листопада 2006 року, виданого виконавчим комітетом Придніпровської сільської ради.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 20 березня 2009 року у цивільній справі № 2-2081/09 задоволено позов ОСОБА_3 до ТОВ «Стройбізнес +», ОСОБА_4 про визнання договору дійсним та визнання права власності. Визнано дійсним договір купівлі-продажу спірного майнового комплексу від 26 жовтня 2007 року, укладений у простій письмовій формі між ОСОБА_3 та ТОВ «Стройбізнес +», від імені якого на підставі довіреності на розпорядження майном діяв ОСОБА_5 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на зазначений майновий комплекс.

ОСОБА_3 вніс вказаний майновий комплекс в уставний фонд ТОВ «Макар-С», право власності на майновий комплекс по АДРЕСА_1 зареєстровано за ТОВ «МАКАР - С», видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 .

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2011 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2009 року у цивільній справі № 2-2081/09 скасовано та ухвалено нове рішення суду, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ТОВ «Стройбізнес +», ОСОБА_6 про визнання договору дійсним та визнання права власності відмовлено.

22 квітня 2011 року між ТОВ «Макар - С» та ОСОБА_7 у простій письмовій формі укладений договір купівлі-продажу зазначеного майнового комплексу за ціною 560 000 грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 01 липня 2011 року у цивільній справі № 2-3703/11 позов ОСОБА_7 до ТОВ «Макар - С» про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на комплекс будівель задоволено. Визнано дійсним договір купівлі- продажу від 22 квітня 2011 року, укладений між ОСОБА_7 та ТОВ «Макар - С». Визнано за ОСОБА_7 право власності на комплекс будівель, що складається з міні-мукомольного заводу (літ. А площею 341,5 кв. м), складу готової продукції (літ. Б площею 242,9 кв. м), складу зерна (літ. В площею 597,4 кв. м), будівлі естакади (літ. Г площею 476,00 кв. м), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі зазначеного судового рішення, 28 липня 2011 року Комунальним підприємством «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» зареєстровано за ОСОБА_7 право власності на спірний майновий комплекс.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 11 жовтня 2011 року заяву ТОВ «Стройбізнес+» про перегляд рішення суду у зв`язку із нововиявленими обставинами задоволено. Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2011 року скасовано, до участі у справі залучено як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ТОВ «Стройбізнес +».

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 05 грудня 2011 року у цивільній справі № 2-3703/11 за позовом

ОСОБА_7 до ТОВ «Макар - С», третя особа - ТОВ «Стройбізнес +» про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на комплекс, за заявою ТОВ «Стройбізнес+» вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно: комплекс, який складається з міні-мукомольного заводу (літ. А), складу готової продукції (літ. Б), складу зерна (літ. В), будівлі естакади (літ. Г), розташований за адресою: АДРЕСА_1 ь, Дніпропетровська область. Заборонено Комунальному підприємству «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» здійснювати перереєстрацію права власності на будь-яких фізичних або юридичних осіб, суб`єктів підприємницької діяльності та будь-які інші дії щодо вказаного комплексу. Зазначені заходи забезпечення позову скасовано ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2015 року.

За результатами розгляду цивільної справи № 2-3703/11 рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на комплекс відмовлено.

25 та 26 серпня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладені договори купівлі-продажу спірного майнового комплексу.

Відповідно до повідомлення відділу державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції від 19 грудня 2012 року

№ 72613, у провадженні зазначеного органу виконавчої служби перебував виконавчий лист № 2-5234/11, виданий 31 жовтня 2011 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 боргу у розмірі 141 430,00 грн. Боржником у порядку частини п`ятої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» запропоновано звернути стягнення на комплекс нежитлових будівель по АДРЕСА_1 .

На підставі цього державним виконавцем було вжито заходи по зверненню стягнення на вищевказане майно у порядку, встановленому для виконання судових рішень. За результатами прилюдних торгів, проведених Приватним підприємством «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» складено протокол від 12 січня 2012 року № 08/562/11/А-26н-2, відповідно до якого переможцем торгів стала ОСОБА_1 , про що державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції складений акт про проведення аукціону з реалізації майна від 12 січня 2012 року, затвердженого начальником Відділу державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області.

12 січня 2012 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Наявко І. М. на підставі акту про проведення аукціону з реалізації майна від 12 січня 2012 року, затвердженого начальником відділу державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, видано ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на комплекс будівель, який складається з міні-мукомольного заводу (літ. А площею 341,5 кв. м), складу готової продукції (літ. Б площею 242,9 кв. м), складу зерна (літ. В площею 597,4 кв. м), будівлі естакади (літ. Г площею 476,00 кв. м), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , місто Нікополь, Дніпропетровська область.

Встановлено, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_7 , що підтверджується записом акта про народження № 817 від 11 травня 1978 року, та рідною сестрою ОСОБА_2 , що також підтверджується актом про народження № 718 від 11 травня 1975 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2021 року містить доводи лише в частині задоволених позовних вимог ТОВ «Стройбізнес +» про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, а тому, в силу приписів статті 400 ЦПК України, вказане судове рішення в іншій частині вимог в касаційному порядку не переглядається.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Конституція України у статті 41 гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Принцип непорушності права власності закріплений також у статті 321 ЦК України, відповідно до якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Для захисту права власності власник майна може скористатися одним із способів захисту, передбачених нормами глави 29 ЦК України, зокрема може витребувати своє майно із чужого незаконного володіння (стаття 387).

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Відповідно до статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України).

Основним речово-правовим способом захисту права власності є віндикаційний позов.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Чинний ЦК України розрізняє два види незаконного володіння чужою річчю, що породжує різні цивільно-правові наслідки. Умови задоволення віндикаційного позову залежать від характеру незаконного володіння, в якому перебуває річ. Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд правильно встановив, що спірний майновий комплекс вибув з володіння ТОВ «Стройбізнес +» на підставі рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2009 року у справі № 2-2081/09 за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Стройбізнес +», ОСОБА_4 про визнання договору дійсним та визнання права власності, яке у подальшому було скасовано апеляційним судом, що свідчить про те, що вказане майно вибуло із володіння ТОВ «Стройбізнес +» не з його волі.

При цьому, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 , (переможниця торгів) не є добросовісним набувачем спірного майнового комплексу, оскільки вона є близькою родичкою попередніх власників: ОСОБА_7 (який заволодів вказаним нерухомим майном без відповідної правової підстави) та ОСОБА_2 , а тому могла знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що як сама попередня цивільна справа з приводу боргу ОСОБА_2 , так і подальші торги з виконання боргових зобов`язань, були штучно створені, оскільки відбулися між близькими родичами та пов`язаними між собою особами.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Ураховуючи, що спірне майно вибуло з володіння ТОВ «Стройбізнес +» у незаконний спосіб, рішення суду, на підставі якого воно вибуло - скасовано, що спірне майно неодноразово відчужувалося протягом короткого проміжку часу, а останній спір з приводу боргу створено між близькими родичами штучно, майно відчужене на користь ОСОБА_1 в порядку, встановленому для виконання судового рішення, з метою неможливості витребувати його від останнього власника, а відтак остання не є добросовісним набувачем, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про витребування майнового комплексу з володіння ОСОБА_1 на користь ТОВ «Стройбізнес+».

Посилання у касаційній скарзі на незастосування судами наслідків спливу позовної давності є безпідставними, оскільки частиною третьою статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Разом із тим, матеріали справи не містять доказів звернення сторін у спорі до суду першої інстанції із заявою (у тому числі усною) про застосування позовної давності.

Посилання заявника на неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у вказаних постановах, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Верховний Суд встановив, що постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині ухвалена з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги її висновків не спростовують, на її законність не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно пункту першого частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині- без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки дія постанови Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2021 року була зупинена ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2021 року, тому необхідно поновити її дію.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2021 року в частині витребування майнового комплексу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з володіння ОСОБА_1 на користь ТОВ «Стройбізнес+» залишити без змін.

Поновити виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2021 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов