_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/221/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2022 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Коваленко О.Б.

за участю секретаря Маценко В.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Комунального закладу «Одеський навчально-реабілітаційного центру «Зоресвіт» Одеської обласної ради» про скасування наказу про відстрочення від роботи,

ВСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального закладу «Одеський навчально-реабілітаційного центру «Зоресвіт» Одеської обласної ради» про скасування наказу про відстрочення від роботи, та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, він є інвалідом дитинства другої групи (безстроково) по захворюванню зору, відповідно довідки до акту огляду МСЕК №630 серії 10 ААВ № 577453.

З 2010 р. ОСОБА_1 працює керівником гуртка у Комунальному закладі «Одеський навчально-реабілітаційний центр «Зоресвіт» Одеської обласної ради» .

Позивач має усі медичні документи (чинні на теперішній час), необхідні для роботи в учбовому закладі. Так, у нього наявна особиста медична книжка, серії 10 ЯЯЩ №072254, де дата медичного огляду зазначено 09.08.2021р. та яка чинна до 09.08.2022 р.; наявна довідка від 02.08.2021р. про флюорографічне обстеження (без патологічних змін); карта щепленого від стовбняка та дифтерії від 24.01.2018р.; довідка серії 10 ААЕ №858072 про проходження періодичного психіатричного огляду від 21.11.2017 р., яка чинна до 21.11.2022р.

04.11.2021 р. позивачем було отримано наказ № 149/К від 04.11.2021 р. про відсторонення його від роботи без збереження заробітної плати з 08.11.2021 р. на виконання п. 41-6 Постанови КМУ №1236 від 09.12.2020 року (із змінами, внесеними Постановою КМУ №1096 від 20.10.2021р).

Наказ про відсторонення мотивований тим, що у ОСОБА_1 відсутнє відповідне щеплення від СОVID-19, у зв`язку з чим відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю Наказу Міністерства охорони здоров`я України №2153 та Постанови Кабінету міністрів №1236 він відстороняється від роботи.

Вважаємо, що дане відсторонення від роботи без збереження заробітної плати є незаконним. Просить позов задовольнити.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Коваленко О.Б.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Коваленко О.Б. від 28.12.2021 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Призначено справу до розгляду в спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Відповідач про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Враховуючи, що відповідач повідомлений належним чином, суд, відповідно до вимог ЦПК України, розглядає справу на підставі наявних у ній доказів.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 01.11.2010 р та займає посаду керівника гуртка у Комунальному закладі «Одеський навчально-реабілітаційного центру «Зоресвіт» Одеської обласної ради». 04.11.2021 р. на підставі наказу №149-К ОСОБА_1 , керівника гуртка, відсторонено від роботи з 08 листопада 2021 без збереження заробітної плати.

Згідно ст.3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Конституція України є законом найвищої юридичної сили. Закони інші нормативно-правові акти повинні відповідати Конституції. Конституція є законом прямої дії (ст.8 Конституції України).

В зазначених тезах узагальнений зміст верховенства права, яке забезпечується шляхом встановлення юридичної сили норм Конституції, зокрема щодо прав людини і громадянина, як домінуючими над змістом інших законів, нормативно-правових актів (постанов уряду, наказів міністерств тощо). Тобто, якщо норма закону чи нормативно-правового акту суперечить нормі Конституції України, для правильного правозастосування слід використовувати норму Конституції.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.19 Конституції України). За змістом ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно з частиною 1 ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, користування правами та свободами має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Відповідно до ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Згідно до ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 12 Закону України № 1645-111 від 06.04.2000р.«Про захист населення від інфекційних хвороб», та ст.ст.42,43 Закону України № 2801-XII від 19.11.1992р.«Основи законодавства України про охорону здоров`я», передумовою будь-якого медичного втручання є отримання відповідної на те інформованої згоди пацієнта (по дітям до 15 років законних представників (батьків)). Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно з ст.46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. В сенсі ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та календарю профілактичних щеплень в Україні затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011№ 595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 11.08.2014 № 551), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 жовтня 2014 р. № 1237/26014 до профілактичних та обов`язкових щеплень, що включаються до календаря щеплень, відносяться щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу. Отже, зазначені норми матеріального права містять вичерпний перелік обов`язкових захворювань, які на підставі цих норм включені до календарю профілактичних щеплень в Україні, а щеплення проти СОVID-19 не відноситься до переліку профілактичних та обов`язкових щеплень визначених Законом і не може бути підставою для відсторонення від роботи особи вразі її обґрунтованої відмови від участі в експериментальному щеплені проти СОVID-19 . Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Таким чином, відсторонення працівників в разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень від інфекційних хвороб, до яких віднесено Законом дифтерію, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз, відбувається тільки у порядку, встановленому Законом, а не підзаконним актом, чи наказом керівника міністерства, підприємства чи організації тощо. Так, відповідно до ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», передбачено, що профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються, в правовому аспекті цієї норми закріплено та обумовлено процедуру відсторонення працівника від роботи, відповідно до якої виникнення права у роботодавця на відсторонення працівника від роботи відбувається тільки при наявності необґрунтованої відмови особи за поданням відповідної, тобто уповноваженої посадової особи державної санітарно-епідемологічної служби. В разі надання працівником обґрунтованої відмови, відсутні підстави посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби для подання, а у роботодавця права на відсторонення працівника від роботи. Крім того, Закон не містить поняття «необгрунтована відмова від щеплення», як і не містить вказівок, у якому вигляді подається зазначена відмова і в який орган. Відтак, особа на свій розсуд обирає форму відмови та орган для її подання, і жодна посадова особа, у зв`язку з відсутністю в Законі поняття необгрунтованої відмови не має права надавати їй будь-яку кваліфікацію, так як сама відмова в межах права повинна містити лише ознаки письмового чи усного обґрунтування. Відповідно до змісту ст.8 Закону України «Про захист персональних даних», особисті немайнові права на персональні дані, які має кожна фізична особа, є невід`ємними і непорушними. Згідно зі ст.39-1 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні. Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта.

Як зазначено в спірному наказі за №149/К від 04.11.2021 «Про відсторонення від роботи», підставою про відсторонення є повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVID-19 ОСОБА_1 від 26.10.2021 №262/2021рю

За змістом значеного наказу, під загрозою відсторонення позивача від роботи без збереження оплати праці, тобто в примусовому порядку, вимагає від нього надання персональної медичної інформації у вигляді документу, який підтверджує щеплення від СОVID-19 , або протипоказань до його застосування. Згідно зазначених норм Закону є неправомірним і не може бути підставою для відсторонення від роботи здорової людини. Адже у відповідності до ст.46 КЗпП України, відмова працівника про надання конфіденційної медичної інформації не може бути підставою для відсторонення від роботи, як і не може бути підставою для відсторонення обґрунтована відмова працівника від обов`язкових профілактичних щеплень.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з п.9 ст.10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). За змістом ч.2 ст.16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Враховуючи ту обставину, що трудовим законодавством не врегульовано порядок відновлення права працівника у зв`язку з незаконним відстороненням, суд приходить до висновку, що в даному випадку є всі підстави для застосування аналогії закону, та вирішити питання поновлення порушеного права у зв`язку з незаконним відстороненням, застосовуючи порядок, визначений в ст.235 КЗпП України. Відповідно до змісту ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Стосовно вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Частиною 1 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

На підставі ст. 15 ЗУ «Про оплату праці» від 24.03.1995 р. оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці, а згідно ст. 24 цього Закону своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

За вимогами ч. 1ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ст.115КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця.

На підставі вищевикладеного, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача необґрунтовано не виплачену заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 43000 гривень, без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Крім того, відповідно до п.2 ч.1ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень, зокрема у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин справи, позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.5, 10, 263-265, 430 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального закладу «Одеський навчально-реабілітаційного центру «Зоресвіт» Одеської обласної ради» про скасування наказу про відстрочення від роботи, - задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ №149/к від 04.11.2021 р Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 без збереження заробітної плати з 08.11.2021 р. на виконання п. 41-6 Постанови КМУ №1236 від 09.12.2020 року (із змінами, внесеними Постановою КМУ №1096 від 20.10.2021р).

Поновити ОСОБА_1 на роботі в Комунальному закладі «Одеський навчально-реабілітаційного центру «Зоресвіт» на посаді керівник гуртка.

Стягнути з Комунального закладу «Одеський навчально-реабілітаційний центр «Зоресвіт» Одеської обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.11.2021 р по 22.02.2022 р. в сумі 43000 гривень, з відрахуванням обов`язкових платежів та суми податків

Рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 23.02.2022 р.

Суддя Коваленко О. Б.