ЄУН №337/1726/22
Провадження №2/337/1381/2022
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

2 грудня 2022 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя

в складі: головуючого судді Салтан Л.Г.

при секретарі Смірнової О.О.

за участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів, інфляційних втрат та 3% річних

В С Т А Н О В И В:

17.06.2022 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів, посилаючись на невиконання відповідачем зобов`язання щодо сплати аліментів, стягнутих за рішенням суду на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 23282,21 грн. та на своє утримання в розмірі 23713, 34 грн.

Ухвалою суду від 20.06.2022 р. відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання, відповідачеві встановлений строк для надання відзиву.

12.07.2022 року відповідач надав відзив на позов, в якому просить у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів на утримання позивачки в розмірі 23282, 21 грн. відмовити, посилаючись на безпідставність заявлених позовних вимог, щодо стягнення пені за несвоєчасне виконання рішення про стягнення аліментів на утримання сина - вважає, що його вина відсутня, крім того, розрахунок пені зроблений на підставі розрахунку державного виконавця, який не відповідає дійсності та просить зменшити розмір пені до 1000 грн., посилаючись на те, що у зв`язку з введенням військового стану 24.02.2022 року, він тимчасово втратив роботу, фізично не міг знайти роботу, оскільки багато підприємств було закрито та не працювало. У зв`язку з нормалізацією та життя та відновленням життєдіяльності міста Запоріжжя він вийшов на роботу та сплачує аліменти у поновному обсязі, а також відрахувань вистачає на сплату боргу.

19.07.2022 року представник позивача надала відповідь на відзив, в якому вважає доводи відповідача такими, що не заслуговують на увагу, посилаючись на те, що відповідач є працездатним, однак у добровільному порядку аліменти не сплачував, чекаючи стягнення аліментів у примусовому порядку, при цьому жодних доказів на підтвердження свого матеріального стану не надає.

8 серпня 2022 року представник позивача звернулася в суд з уточненою позовною заявою, в якій просить стягнути пеню за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 9806, 60 грн. та на своє утримання в розмірі 15265,5 грн, інфляційні витрати -10276, 14 грн. та 3% річних -2416 грн. та стягнути судові витрати.

23.08.2022 року відповідач надав відзив на уточнену позовну вимогу, в якому виклав свої заперечення проти уточнених позовних вимог.

У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, вважає їх законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідач просить у задоволенні позову відмовити, оскільки заборгованість з аліментів виникла в наслідок об`єктивних причин, підстави для застосування штрафних санкцій відсутні.

Позивачка у судове засідання не з`явилась, про час та місце судового розгляду повідомлена належним чином, учасники провадження вважали за можливе розгляд справи у її відсутність.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши доводи представника та позивача, пояснення свідка ОСОБА_5 , яка пояснила, що в неї на виконанні менше року перебуває об`єднане виконавче провадження за двома виконавчими листами, тому вона не має можливості пояснити, чому заборгованість певний час погашалася лише в частині аліментів, що стягнуті на дитину, за заявами стягувача та боржника вона робила певні розрахунки, свідком жодних подій не була, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи(Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч.1 ст.6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин

У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 вересня 2017 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у вказаному шлюбі народився ОСОБА_6

Судовим наказом Хортицького районного суду м. Запоріжжя (судовий наказ) від 24.10.2018 року, у справі № 337/4530/18 з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 02.10.2018 року і до досягнення дитиною повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_4 .

У Хортицькому відділі державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на примусовому виконанні перебуває провадження № 58118689 щодо зазначеного рішення. Розрахунком від 23.06.2022 р., заборгованість з аліментів, станом на 31.05.2022р.,( на час звернення з позовними вимогами щодо стягнення пені ) становить 9806,60 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03 грудня 2019 року у справі №337/6014/18, провадження №2/337/779/2019, яке набрало законної сили 14 січня 2020 року розірвано шлюб між сторонами, визначено місце проживання ОСОБА_6 разом з матір`ю ОСОБА_3 , стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 в розмірі 1/6 частини усіх видів доходу (заробітку) щомісячно, починаючи з 19.12.2018 року, і до досягнення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 . Для примусового виконання рішення суду, в Хортицьким відділом державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) відкрито виконавче провадження № 63161921. Розрахунком від 03.08.2022р., заборгованість з аліментів становить 26152,53 грн.

Отже зазначене свідчить, що внаслідок неналежного виконання відповідачем судових рішень щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та дружини, до досягнення дитиною трирічного віку, наявна заборгованість, внаслідок чого між сторонами існує спір щодо нарахування штрафних санкцій.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).

У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.

Тобто в разі несплати аліментів у поточному місяці з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки.

Згідно з частинами першою, другою статті 196 СК України уразі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Отже, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження №14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток (Постанова КЦС ВС від 20.07.2020 по справі № 362/4462/16, № ЄДРСР 90616084).

Поряд із цим ч. 1 ст. 196 СК України встановлене обмеження щодо стягнення суми неустойки (пені), яка не може бути більшою 100 відсотків заборгованості. Ураховуючи викладене, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів:

Борг за ВП № 58118689 про стягнення аліментів в розмірі ј частки доходу відповідача на утримання дитини, на дату звернення позивачки з позовом до суду становить 9806,60 грн.

Станом на 01.06.2022 року за період з 1.11.2018 року по 31.05.2022 року загальним підсумком становить 128 452,63 грн.

Згідно розрахунків заборгованості від 30.06.2021р., від 24.06.2022р. та від 03.08.2022р, заборгованість з аліментів на утримання позивачки станом на 1 червня 2022 року існує в розмірі 26152,53 грн.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Тобто відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.

Законом не передбачено звільнення платника аліментів від зобов`язання щомісячної сплати аліментів на утримання дитини в разі втрати роботи чи перебуванні в статусі безробітного.

Якщо аліменти не сплачуються за виконавчим документом, виконавець нараховує боржнику заборгованість зі сплати аліментів.

Частинами 1, 2 ст.195 СК України передбачено, що заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Тобто, якщо у боржника відсутні доходи і він не працює, поряд з тим у виконавця відсутні відомості про сплату аліментів, він нараховуватиме заборгованість, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Тому, будучи наділеним обов`язком щодо утримання дитини законом незалежно від наявності спору щодо розміру аліментів, судового рішення чи наявності відкритого виконавчого провадження, ОСОБА_2 не вжив заходів щодо належного виконання рішення суду в частині сплати аліментів на утримання дитини, що свідчить про ухилення відповідача від виконання свого батьківського обов`язку по сплаті коштів на утримання дитини. Крім того, такий обов`язок по сплаті не пов`язаний з відкриттям виконавчого провадження, оскільки законодавцем пов`язується виникненням такого саме з моменту народження дитини, яка походить від батьків, а не від пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Отже суд вбачає вину платника аліментів у виникненні боргу саме через відсутність у нього інтересу до виконання рішення відомої йому справи про стягнення аліментів та самоусунення в спірний період від виконання свого обов`язку по утриманню дитини, що призвело, в свою чергу, до утворення боргу та звернення позивача з вимогами про стягнення неустойки та вважає встановленим, що заборгованість по аліментам виникла з вини відповідача, оскільки останній, достовірно знаючи про наявність відповідного рішення суду, за яким він був зобов`язаний сплачувати аліменти на користь позивачки, а також про розмір аліментів, що підлягають сплаті і період виконання цього обов`язку, не сплачував аліменти в необхідному розмірі, чим допустив утворення заборгованості по аліментам, доказів на підтвердження неможливості сплачувати аліменти в повному розмірі, або доказів, що заборгованість по аліментам виникла з незалежних від нього причин, відповідач суду не надав.

При цьому доводи відповідача щодо неможливості отримання доходу у зв`язку з введенням воєнного стану суд відхиляє, оскільки як вбачається з наданих відповідачем доказів на підтвердження відсутності вини - копій наказів № 14 та 15 вбачається, що роботодавцем ФОП ОСОБА_7 була запропонована працівникам відпустка без збереження заробітної плати, на яку погодився відповідач тобто відсутність доходів за березень-квітень 2022 року обумовлена виключно волевиявленням відповідача, який погодився із пропозицією роботодавця, не оспорив її, не вжив заходів щодо виплати йому частини заробітку у разі простою, тощо.

Таким чином суд приходить до висновку про наявність у позивача права на стягнення неустойки на підставі ст.196 СК України щодо сплати аліментів на утримання дитини у розмірі, що відповідає розміру заборгованості за аліментами, яка існувала на час звернення до суду з цим позовом.

Щодо аргументів відповідача про наявність підстав для зменшення розміру неустойки суд зауважує, що відповідно до частини 2 статті 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Суд звертає увагу на те, що зменшення розміру неустойки є правом суду, а не його обов`язком, і таке право може бути застосоване судом лише за певних умов, а саме: з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, однак доказів на наявність обґрунтованих підстав для зменшення розміру неустойки (пені ) останній суду не надав ОСОБА_2 є особою молодого віку, працездатний, має змогу отримувати дохід у достатньому розмірі для утримання себе та погашення наявних заборгованостей, про що пояснив у судовому засіданні.

Щодо заявлених позивачем позовних вимог про стягнення пені у зв`язку з неналежним виконанням рішення суду щодо стягнення аліментів на дружину, суд зауважує на наступне.

Виходячи із системного аналізу Глави 15 і Глави 22 СК («Обов`язок по утриманню інших членів сім`ї та родичів»), зокрема статті 274 СК, норми положень Глави 15 СК до правовідносин, що врегульовані нормами інших глав СК, можуть застосовуватися лише у випадку прямого на це посилання.

Сімейне законодавство поширює положення статті 196 СК також на правовідносини, визначені главою 16 СК, якими встановлено обов`язки батьків утримувати повнолітніх дочку, сина.

Так, стаття 201 СК містить пряму вказівку на те, що до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу.

Разом з тим, сімейне законодавство не містить положень, які поширюють дію статті 196 СК на правовідносини, визначені главою 17 СК, якими встановлено обов`язки повнолітніх дочки, сина утримувати батьків.

В свою чергу, Глава 9 СК «Права та обов`язки подружжя по утриманню» не містить посилань на те, що визначення заборгованості по аліментам на одного із подружжя здійснюється відповідно до статей 194-197 СК, а тому положення статті 196 цього Кодексу на спірні правовідносини не поширюються.

Ураховуючи, що до заборгованості по аліментам на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку можуть бути застосовані інші санкції майнового характеру, передбачені цивільним законодавством, в задоволенні її позовних вимог щодо стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку, слід відмовити.

Аналогічний підхід щодо дії статті 196 СК висловив і Верховний Суд у постанові від 27 червня 2019 року по справі № 635/6679/16-ц (провадження № 61-22926св18). Зокрема касаційна інстанція наголосила на тому, що вимоги статті 196 СК передбачають відповідальність за прострочення сплати аліментів у вигляді неустойки, тільки при виникненні заборгованості за аліментами, які сплачуються на дітей, і не розповсюджуються на правовідносини щодо сплати аліментів на утримання батьків. Верховний Суд також звернув увагу на неможливості застосування аналогії закону «розширивши» дію статті 196 СК.

Крім того, позивачкою заявлені позовні вимоги щодо санкцій майнового характеру, передбачені цивільним законодавством, щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, які підлягають задоволенню виходячи з наступного.

У період з січня 2019 року по 1 серпня 2022 року ( дата пред`явлення зазначених вимог) заборгованість зі сплати аліментів на утримання дружини становить 26152,53 грн.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до розрахунку заборгованості з аліментів від 03.08.2022р. № 18341, відповідач порушив обов`язок по щомісячній сплаті аліментів на позивачку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).

За приписами п.1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові

Такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) щодо необхідності відступити від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Таким чином, судом встановлено, що боржником протягом тривалого часу рішення суду не виконується ні в добровільному, ані в примусовому порядку; за цей час, що становить понад п`ять років, відповідач фактично користується належними до виплати позивачу грошовими коштами, які знецінюються внаслідок інфляції, тому суд приходить до висновку щодо існування підстав для застосування до правовідносин, що склалися між сторонами, положень ст. 625 ЦК України з нарахуванням боржнику 3-х відсотків річних та інфляційних нарахувань на суму боргу за період його несплати з дня набрання законної сили рішенням суду..

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

На теперішній час, рішення суду не виконується, жодних грошових коштів на користь позивача з відповідача у примусовому порядку стягнуто або перераховано у добровільному порядку не було, отже відповідач ОСОБА_2 має невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, яке виникло за рішенням суду на загальну суму 26152,53 грн. З дня набрання законної сили рішенням суду борг відповідачем не сплачений, прострочення виконання грошового зобов`язання становить 638 днів, станом на 01.08.2022р. згідно розрахунку інфляційні витрати становлять 10276,14 грн, 3% річних 2416,00 грн, які підлягають задоволенню. Зазначений розрахунок відповідачем оспорений не був, контр розрахунок суду не надавався,

Частиною дев`ятою статті 7 СК України передбачено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

А тому з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку щодо з часткового задоволення позовних вимог.

Крім того, у відповідності до вимог ст.141 СК України, враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за позовними вимогами щодо стягнення пені, та сплатила судовий збір за санкціями цивільного характеру, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 за задоволеними позовними вимогами про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів на дитину та понесені витрати зі сплати судового збору позичкою у розмірі 992,40 грн за позовними вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Питання щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу вирішити після надходження відповідної заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст 2, 4, 5, 81, 89, 261, 263-265,268,273 ЦПК України.

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів, інфляційних втрат та 3% річних задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 9806,60 гривень, інфляційні втрати у розмірі 10276,14 грн, та 3% річних у розмірі 2416,00 грн за період з 01.02.2019 року по 01.06.2022 року, витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн.

В іншій частині заявлених повних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір на користь держави у сумі 992,40 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Повний текст виготовлений 12 грудня 2022 року, копію повного тексту рішення надіслати учасникам провадження.

Суддя: Л.Г. Салтан