Справа № 2-2755/2009 Головуючий у 1 інстанції: Курилець А.Р.
Провадження № 22-ц/811/2410/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , апелянта ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 листопада 2009 року у складі судді Курильця А.Р. у справі запозовом ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до виконавчого комітету Львівської міської ради, з участю третьої особи Департаменту містобудування Львівської міської ради, про визнання права власності,-

встановив:

У жовтні 2009 року позивачі ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до виконавчого комітету Львівської міської ради, з участю третьої особи Департаменту містобудування Львівської міської ради, про визнання права власності.

Вимоги обґрунтовували тим, що вони є власниками квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 . Оформляючи процедуру реконструкції та об`єднання належних їм житлових квартир, отримали у Галицькій районній адміністрації розпорядження від 30.12.2008 № 1200 «Про завершення самовільно розпочатої реконструкції та об`єднання квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 з розширенням їх за рахунок горища», яке є дозволом на проведення реконструкції квартир з розширенням за рахунок горища.

На виконання зазначеного розпорядження та на їхнє замовлення, проектною організацією ПП «Ярко і Ко» розроблена проектна документація, яка в подальшому погоджена в управлінні архітектури, охорони історичного середовища та Галицькому РВ ГУМНС України у Львівській області. Оскільки реконструкція квартири проведена самовільно, з Галицькою районною адміністрацією укладена угода про погодження самочинного будівництва від 24.11.2008, згідно якої до бюджету міста були сплачені кошти за самовільну реконструкцію квартир.

Просили визнати за ними право власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 171 кв.м.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 листопада 2009 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 право власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 307,8 кв.м.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3 , яка не брала участі у справі, однак вважає, що оскаржуване рішення стосується її законних інтересів та порушує її право спільної сумісної власності на нерухоме майно.

В апеляційній скарзі зазначає, що у ході виконання оскаржуваного рішення позивачі заблокували доступ усім співвласникам до горища, яке, на даний час, належить до їхньої розширеної квартири.

Звертає увагу, що суд не дослідив повно і всебічно всі обставини справи та не врахував, що у будинку АДРЕСА_1 є й інші співвласники квартир та що при цьому можуть бути вирішені питання про права, свободи та законні інтереси третіх осіб.

Покликаючись на норми матеріального права, яке регулоює спірні правовідносини, зазначає, що спірне горище є спільною сумісною власністю усіх співвласників квартир у багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 .

При цьому, згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Однак, як при проведенні самовільної реконструкції горища, так і при реєстрації права власності на об`єднану та розширену за рахунок спільного горища квартиру, їхньої згоди, ні усної, ні письмової і тим більше нотаріально посвідченої, не питали та не отримували.

Також вважає, що суд допустив порушення процесуального права, оскільки не залучив її та сім`ю, як третіх осіб у справі.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 листопада 2009 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Визнати незаконною та скасувати самовільно розпочату роекнструкцію та об`єднання квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , з розширенням їх за рахунок горища, скасувати право власності позивачів на реконструйовану та розширену за рахунок горища квартиру АДРЕСА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку про правильне інженерно-конструктивне поєднання між собою будівельних матеріалів і конструкцій відповідно до технологічних процесів, результатом яких є створення нового нерухомого майна - реконструйованої квартири АДРЕСА_1 , новостворена будівля відповідає державним будівельним стандартам, нормам і правилам, технічним умовам та технологічним регламентам, необхідній міцності, стійкості та експлуатаційній надійності.

Також, суд врахував, що згідно договору про погодження самочинного будівництва від 24.11.2008, Львівською міською радою погоджено самочинне будівництво, здійснюване позивачами, а також заяви власників квартир у будинку, з яких слідує, що останні не заперечують щодо реконструкції квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 за рахунок площі горища.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України, колегія суддів враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що станом на грудень 2007 року у будинку АДРЕСА_1 знаходилося 4 квартири за номерами АДРЕСА_4 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , що відображено у довдці ЛКП «Каменяр-Центр» № 385/вих. від 15.12.2007.

Згідно із реєстраційним посвідченням від 21.02.1996 квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

В свою чергу, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , що стверджується реєстраційним посвідченням від 16.01.1996.

Згідно із договором про погодження самочинної будівництва від 24.11.2008 Львівською міською радою погоджено самочинне будівництво, а саме реконструкцію та об`єднання квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , з розширенням їх за рахунок горища.

Розпорядженням Галицької районної адміністрації № 1200 від 30.12.2008 дозволено завершити самовільно розпочату реконструкцію та об`єднання квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 в одну квартиру, з розширенням їх за рахунок влаштування додаткових житлових приміщень мансардного типу в межах існуючого горища та приєднання частини сходової клітки другого поверху пл. 7,1 кв.м., згідно з поданим проектом.

На виконання вказаного розпорядження позивачами розроблено проект приведення у відповідність до будівельних норм реконструкції квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 з влаштуванням житла в об`ємі горища будинку АДРЕСА_1 .

Вказаний проект погоджено управлінням архітектури Департаменту містобудування Львівської міської ради, управлінням охорони історичного середовища, Галицьким РВ ГУМНС України у Львівській області. Також, позивачами отримано технічні умови на опалення, водопостачання та водовідведення, приєднання до електричних мереж.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

До складу житлового фонду, відповідно до ст. 4 ЖК УРСР, відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення у інших будівлях. Жилі будинки та жилі приміщення у інших будівлях, що належать державі складають державний житловий фонд.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із ч. 2 ст. 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, ? за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Відповідно до ст. 152 ЖК Української РСР (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

Пунктом 4 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 передбачено, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку (квартири) та органу місцевого самоврядування, що видається в установленому порядку.

Підпунктом 1.4.1. пункту 1.4 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 встановлено, що переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих приміщень у будинках дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої ради відповідно до законодавства.

Крім цього, відповідно до п. 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 923 від 08.10.2008 року (який був чинним на час розгляду справи судом першої інстанції) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів здійснюється на підставі сертифіката відповідності, що видається Держархбудінспекцією та її територіальними органами за формою згідно з додатком 1.

Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, що не відповідають проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам та не прийнятих у встановленому порядку, забороняється.

Колегією суддів встановлено, що на час розгляду справи в суді першої інстанції, спірна реконструйована квартира за вказаною адресою до експлуатації не приймалася, документи, які б підтверджували прийняття реконструйованої квартири до експлуатації в установленому законом порядку, в матеріалах справи відсутні, такі документи не представлені і в суд апеляційної інстанції.

Разом з тим, у відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_5 - адвокат Отенко П.В. повідомив, що 17.09.2014 позивачі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 отримали в інспекції ДАБК у Львівській області декларацію про готовність об`єкта до експлуатації щодо реконструйованої квартири АДРЕСА_1 .

Крім цього, при проведенні реконструкції 31.01.2008 мешканці квартири АДРЕСА_4 , в тому числі ОСОБА_3 , а також мешканці квартири АДРЕСА_1 у вказаному будинку, надали письмові заяви про не заперечення реконструкції квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 за рахунок площі горища.

Також, технічним паспортом на квартиру АДРЕСА_1 від 19.10.1995 передбачено, що мезонін належав до вказаної квартири ще до проведеного перепланування, відтак права та інтереси апелянта ОСОБА_3 оскаржуване рішення не порушує.

Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

Згідно із ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Відповідно до п. 2, 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).

Під час апеляційного розгляду справи представником позивача ОСОБА_2 надано висновок експерта за результатами будівельно-технічної експертизи від 28.12.2021 № 4973, складений Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз по заяві адвоката Мелька В.В., за яким доступ до горища за адресою АДРЕСА_1 , згідно із поверхових планів при первинній інвентаризації цього будинку, мали мешканці квартири АДРЕСА_1 , а мешканці квартири ; АДРЕСА_4 не мали доступу до горища. З поверхових планів при первинній інвентаризації будинку вбачається, що неможливо було потрапити на горище із сходової клітки загального користування. Квартиру АДРЕСА_1 неможливо привести до попереднього стану так, щоб доступ до горища отримали мешканці інших квартир. Встановити чи горище будинку мало статус «допоміжного приміщення» чи статус «нежитлового приміщення, і визначити час, коли він міг виникнути, не надається можливим (т. 1 а.с. 96-101).

В свою чергу, з дослідженої в судовому засіданні інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_1 встановлено, що відповідно до акту біжучих змін, складеного 12.10.1999 року, співвласниками квартири АДРЕСА_1 самовільно обладнано приміщення 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, 2-7, 2-8, 2-9, 2-10, 2-11, 2-14 на мансарді (а.с. 68 інвентрана справа).

В свою чергу, відповідно до Витягу із протоколу № 29 засідання міжвідомчої комісії при Залічзничній районній адміністрації від 01.08.2000, вирішено технічно можливо експлуатувати самовільно переобладнану і розширену за рахунок мансардного поверху квартиру АДРЕСА_1 . У протоколі зазначено, що після переобладнання та розширення мансардного поверху квартира складається з 4-ьох житлових кімнат пл. 77,3 кв.м., холу пл. 43,5 кв.м., коридору пл. 10,8 кв.м., комори пл. 1,2 кв.м., вбиральні пл. 2,8 кв.м., ванної кімнати пл. 7,5 кв.м., кухні пл. 26,7 кв.м., підсобного приміщення пл. 31,0 кв.м., комори пл. 2,6 кв.м. та спільних з квартирою АДРЕСА_1 а коридору пл. 7,6 кв.м., холу пл. 48,8 кв.м., ванної кімнати пл. 6,4 кв.м., кухні пл. 15,2 кв.м. та балкону пл. 0,5 кв.м. (а.с. 79 інвентраної справи).

Таким чином, апелянт ОСОБА_3 , як співвласник квартири АДРЕСА_4 , є співвласником допоміжних приміщень, а відтак і спірного горища у даному будинку, відповідно проведена реконструкції спірних квартир із з розширенням їх за рахунок горища, порушує права та інтереси апелянта, як співвласника вказаних допоміжних приміщень, що спростовує відповідні доводи сторони позивача про відсутність порушеного права апелянта ОСОБА_3 .

При цьому, частиною 1 ст. 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Відповідно до ст. 10 ЖК УРСР громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержуватися правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. Жилі будинки і жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства.

Згідно із п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.92 року за № 572, власники квартир зобов`язані забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень квартир та технічного обладнання.

Пунктом 3.2.1 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 № 76 (далі - Правила) встановлено, що на горищах та технічних поверхах повинен забезпечуватися: температурно-вологісний режим горищних приміщень, що перешкоджає випаданню конденсату на поверхні захисних конструкцій; доступ до всіх елементів і чистота горищного приміщення. Горищні приміщення не повинні бути захаращені будівельним сміттям, домашніми й іншими речами та обладнанням; використання горищних приміщень під майстерні, для сушіння білизни і під складські приміщення не допускається (п. п. 3.2.5, 3.2.7 Правил).

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що співвласники - власники квартир у багатоквартирному будинку, зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення. Допоміжні приміщення, а саме горище, яке призначене для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, не підлягає приватизації та не може бути поділене і виділене власнику квартири у багатоквартирному житловому будинку без втрати його функціонального призначення.

Колегія суддів звертає увагу, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц; від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц; від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц; від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц; від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 15 травня 2019 року у справах № № 552/91/18, 554/9144/17).

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц та від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц).

За змістом частини 5 ст. 12 ЦПК України, на суд покладається обов`язок щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.

Захист прав та інтересів особи реалізують за допомогою широких процесуальних гарантій, а незалучення кого-небудь з цих осіб до розгляду справи, інтересів яких стосується цей спір, позбавляє їх можливості скористатися для захисту своїх прав та свобод процесуальними правами та гарантіями.

Наведене свідчить про те, що при вирішені даного спору суд першої інстанції, у порушення вимог ст. 33 ЦПК України (в редакції станом на час розгляду справи) не встановив всіх осіб, чиїх прав та інтересів стосується даний спір, та не вирішив питання з колом осіб, які повинні приймати участь в розгляді даної справи.

На переконання колегії суддів, окрім виконавчого комітету Львівської міської ради, належними відповідачем відповідно до позовних вимог позивачів ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності на самочинно реконструйовану квартиру з розширенням за рахунок горища, є співвласники багатоквартирного будинку, в тому числі апелянт ОСОБА_3 , які залучені до участі у справі не були.

З огляду на те, що за наслідками розгляду справи судом прийнято рішення про права, інтереси та обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі, питання залучення співвідповідачами таких осіб не вирішувалось, висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог є помилковим, що є окремою підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В свою чергу, слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Звертаючись до суду із позовними вимогами, позивачі просили суд визнати за ними право власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 171 кв.м. (а.с. 3-5). Із заявами про збільшення позовних вимог позивачі не зверталися.

Натомість, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції визнав за ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 право власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 307,8 кв.м., що не відповідає позовним вимогам.

Що стосується вимог апелянта ОСОБА_3 про визнання незаконною та скасування самовільно розпочатої роекнструкції та об`єднання квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , з розширенням їх за рахунок горища, скасування права власності позивачів на реконструйовану та розширену за рахунок горища квартиру АДРЕСА_1 , такі до задоволення не підлягають, оскільки ці вимоги не були предметом розгляду в суді першої інстанції, відтак, за правилами статті 367 ЦПК України, не можуть розглядатися апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 листопада 2009 року- скасувати.

Ухвали у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 171 кв.м. - відмовити.

У задоволенні решти вимог апеляційної скарги - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 23 лютого 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк