ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7243/22 Справа № 414/355/21 Суддя у 1-й інстанції - Акулов Є.М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 02 вересня 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства «РИСК» про витребування земельної ділянки,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Кремінського районного суду Луганської області із позовом до Фермерського господарства «РИСК» про витребування земельної ділянки.

Позов мотивований тим, що позивач ОСОБА_1 , є власником земельної ділянки, сільськогосподарського призначення № НОМЕР_1 , площею 5,9752 га, кадастровий номер :11:002:0029, яка знаходиться на території Невської сільської ради, згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЛГ № 147269. У 2015 році нею був укладений договір оренди землі з Фермерським господарством РИСК» на 5 (п`ять) років. У 2020 році звернувшись до Фермерського господарства «РИСК» з метою надання письмового повідомлення про свій намір не поновлювати цей договір на новий строк, їй було повідомлено та вручено інший договір оренди земельної ділянки, серія та номер б/н, від 01.01.2015 року, в якому зазначено що договір укладено на 10 (десять) років з дня його реєстрації. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вона дізналася, що державним реєстратором Кремінського районного управління юстиції Луганської області Голуб О. С. зареєстровано договір оренди землі, серія та номер б/н, від 01.01.2015 року, між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «РИСК». Проте, договір оренди земельної ділянки, серія та номер б/н, від 01.01.2015 року, вона не укладала та не підписувала. З посиланням на приписи ст. 202,203,207, 215 ЦК України щодо недійсності правочинів за відсутності її волевиявлення, ст. 317,391 ЦК України щодо правомочій власника та можливість вимагання усунення перешкод у здійснені ним цих прав, також ст. 4-6,11,14-15,17,19 Закону України «Про оренду землі» щодо істотних умов договорів оренди, однією з яких є погоджений сторонами строк оренди, а також ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Позивачка просила суд скасувати державну реєстрацію договору оренди землі, витребувати у ФГ її земельну ділянку з незаконного володіння та стягнути на її користь судові витрати: - 908,00 грн сплаченого судового збору та 3 тис. грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 02 вересня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено за недоведеністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Ін.н НОМЕР_2 , мешкає за адресою АДРЕСА_1 , на користь Фермерского господарства "РИСК", адреса місцезнаходження 92917, Луганська область Сватівський район, с. Невське, вул. Яроцького, буд.21, код ЄДОРОУ 13411093, р/р НОМЕР_3 в філії ЛОУТ АТ"Ощадбанк", МФО 304665, 10 тис. грн (десять тисяч грн 00 коп) судових витрат у справі.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Судове рішення є незаконним, необґрунтованим й таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2І02-ІХ в Україні введено воєнний стан.

Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Верховний Суд розпорядженням від 06 березня 2022 року №1/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ Луганського апеляційного суду на Дніпровський апеляційний суд.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом встановлено і не оспорюється сторонами, що ОСОБА_1 , є власником земельної ділянки, сільськогосподарського призначення № НОМЕР_1 , площею 5,9752 га, кадастровий номер :11:002:0029, яка знаходиться на території Невської сільської ради, згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЛГ № 147269 (а.с. 9-10,18 т.1).

Згідно договору оренди земельної ділянки, серія та номер б/н, від 01.01.2015 року,між ОСОБА_1 та ФГ «РИСК» договір укладено на 10 (десять) років з дня його реєстрації? земельну ділянку передано по акту орендарю (а.с.11-16 т.1).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державним реєстратором Кремінського районного управління юстиції Луганської області Голуб О. С. 10.02.2015 року зареєстровано договір оренди землі, серія та номер б/н, від 01.01.2015 року між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «РИСК» , термін оренди 10 років (а.с. 17 т.1).

У 2020 році ОСОБА_1 особисто звернулась до Фермерського господарства «РИСК» з усною заявою про свій намір не поновлювати цей договір на новий строк, проте, їй було повідомлено, що термін дії договору ще не сплив, оскільки, договір укладено на 10 років, що підтверджено поясненнями допитаних в якості свідків: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - директора ФГ.

Сторонами визнано, що спірний договір оренди земельної ділянки, серія та номер б/н, від 01.01.2015 року, підписав чоловік позивачки, - ОСОБА_2 , що також підтверджено висновком почеркознавчої експертизи, проведеної після порушення цивільної справи в суді за заявою голови фермерського господарства «РИСК» (а.с.82-94 т.1).

Позивач у суді першої інстанції, як свідок, зазначала, що восени 2015 року до неї до дому приїхав ОСОБА_4 , - син голови фермерського господарства «РИСК», де вона підписала договір оренди строком на п`ять років. Примірник договору вона не отримала. У 2020 році усно зверталася до голови ФГ щодо повернення земельної ділянки, від якого отримала усну відмову з посиланням на те, що строк дії договору ще не сплив. Пізніше, отримавши примірник із строком в десять років, впевнилася, що в договорі стоїть не її підпис. Зазначала, що їй стало відомо, що чоловік підписав цей договір за неї, а його оманою змусили підписати договір зі збільшеним строком оренди. Проте, доказів омани у неї немає. Вказувала, що за договором оренди регулярно отримувала орендну плату, яку безпосередньо отримував її чоловік, ставлячи в документах підпис від її імені.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_2 - чоловік позивачки, зазначав, що у вересні 2014 року ОСОБА_4 , - син голови фермерського господарства, приїздив до них до дому, де укладався спірний договір оренди. Після цього, його, як працівника ФГ, запросили переукласти договір. Проте, він не ознайомився із змістом останнього. Зазначав, що не пам`ятає, чи розповідав він про цю обставину дружині. Орендну плату за договорами оренди він отримував особисто, ставив підписи в документах та діяв в інтересах сім`ї. Крім того, йому не відомо, щоб хтось із односельців укладав договір оренди строком на п`ять років.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_4 - заступник директора ФГ «РИСК» пояснював, що він особисто займався укладенням та переукладенням договорів оренди. Вказував, що примірники договорів на сім`ю було надано ОСОБА_2 , який через деякий час повернув їх з підписами і без зауважень та застережень. Передача підписаних договорів, усіх трьох примірників, була здійснена ним в гаражі. До нього ніхто із сім`ї позивачки не звертався за поверненням земельної ділянки. Зауважив, що усі договори в господарстві укладено з орендодавцями виключно на десятирічний термін. Про який договір йде мова, де зазначено п`ятирічний термін його дії, йому не відомо.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_3 зазначав, що він є директором ФГ «РИСК» з 1992 року. Пояснив, що усі договори в ФГ укладено лише на десять років, в тому числі і з позивачкою. З чоловіком позивачки - ОСОБА_5 , який був працівником фермерського господарства, стався конфлікт на грунті того, що він наполягав починати обробку землі лише з його ділянок та особистого городу. До нього ОСОБА_2 звертався в усному порядку з питання повернення землі, проте він відповів, що термін договору ще не сплив і після спливу все обов`язково вирішиться.

Заперечуючи проти позовних вимог, та на спростування доводів позивача щодо укладання договору оренди строком саме на п`ять років, ФГ «РИСК» надало суду першої інстанції докази того, що всі договори оренди господарством укладено виключно на десятирічний термін, що відповідає вимогам чинного законодавства (а.с. 124-285 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що вимоги позивачки не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю, а саме тому, що хоча позивачка й не ставила особистого підпису в договорі оренди, і за неї це зробив її чоловік, проте, останній, діяв в інтересах сім`ї, що випливає із встановлених судом обставин щодо підписання її чоловіком від її імені й інших документі, зокрема на отримання орендної плати за цим договором. Жодного разу ці дії її чоловіка позивачкою не оскаржувалися. Напроти, позивачка не надала примірника договору з п`ятирічним терміном дії, або іншого переконливого доказу щодо існування такого взагалі, або будь у кого іншого орендодавця ФГ (односельця), або доказів маніпуляції зі строками в договорах, обману зі сторони адміністрації ФГ.

Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Також, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції" , національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію.

Отже, ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про оренду землі», оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

У ст.6 вищевказаного Закону визначено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно з вимогами ст.13 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається в письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально, договір оренди землі набирає чинності з моменту його державної реєстрації (ст.14 ЗУ «Про оренду землі).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст. 203 ЦК України, як передбачено у ч.1 ст.215 цього Кодексу.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису ч.1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочин, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у ч.1 цієї статті, так і у ст.ст. 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв учасника правочину, вчинений ним у належній формі.

У тому ж випадку, коли сторона не виявила свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

У ч. 1 ст. 236 ЦК України зазначено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Момент укладання договору визначено у ч. 1 ст. 638 вказаного Кодексу, у якій зазначено, що договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц у ч. 1 ст. 215, ст.ст. 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За ч. 1 ст. 205 вказаного Кодексу правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Тобто, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11,17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).

У разі ж, якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

У вищевказаній постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинений та звернув увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Встановлено та не заперечувалося сторонами, що спірний договір оренди земельної ділянки, серія та номер б/н, від 01.01.2015 року, підписав чоловік позивачки - ОСОБА_2 .

Дана обставина, також, підтверджується висновком почеркознавчої експертизи, проведеної після порушення цивільної справи в суді за ініціативи голови фермерського господарства «РИСК». Почеркознавчу експертизу було проведено експертом ТОВ «Київського експертно-дослідного центру». Висновок експерта містить особистий підпис експерта Бондар М.Є. про обізнанність щодо кримінальної відповідальності за ст. 284 КК України за складання завідомо неправдивого висновку, а також зазначення, що висновок складено для подання до суду відповідно до вимог ст.ст.102, 106 ЦПК України (а.с.82-94 т.1).

Висновком почеркознавчої експертизи встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 , зображення якого міститься у графі «ОРЕНДОДАВЕЦЬ» на останньому аркуші технічної копії договору оренди земельної ділянки від 01.01.2015 року, укладеного від імені ОСОБА_1 та Фермерського господарства РИСК, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_1 , зображення якого міститься у графі «ОРЕНДОДАВЕЦЬ» на останньому аркуші технічної копії договору оренди земельної ділянки від 01.01.2015 року, укладеного від імені ОСОБА_1 та Фермерського господарства РИСК, та підпис від імені ОСОБА_2 , зображення якого міститься у графі ОРЕНДОДАВЕЦЬ на останньому аркуші технічної копії договору оренди земельної ділянки від 01.01.2015 року, укладеного від імені ОСОБА_2 та Фермерського господарства РИСК виконаний однією особою - ОСОБА_5 .

Сторони у справі погодились з вказаним висновком експерта.

Також, в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачкою не видавалась довіреність на ім`я її чоловіка - ОСОБА_2 , на її представництво, в тому числі, щодо вчинення дій від її імені, щодо спірної земельної ділянки.

Відповідно до частини четвертої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельних ділянок і орендарем.

Орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи (ч.1.ст.4 ЗУ Про орену землі).

Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права (ч.1ст.761 ЦК України).

За загальним правилом саме власник тієї або іншої речі, реалізуючи право власності, укладає договір найму. Він може це здійснювати безпосередньо або ж за допомогою представника.

Таким чином, виключне право на підписання договору оренди землі належить лише власнику землі або уповноваженій ним у встановленому законом порядку особі, а підписання договору іншою, не уповноваженою власником землі особою свідчить про порушення законних прав орендодавця під час укладання та підписання договору оренди.

Відсутність хоча б однієї істотної умови у договорі оренди земельної ділянки, у даному випадку підпису орендодавця на згоду їх укладання, є підставою для відмови у реєстрації договорів.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» /далі Закон/ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Судом першої інстанції не було враховано, що реєстрація неукладених договорів оренди земельних ділянок порушує права позивача на володіння, користування та розпорядження своєю власністю.

За таких обставин реєстрація договорів оренди землі відбулася за неукладеними договорами, а тому й реєстрація договорів оренди відбулася з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у зв`язку з чим позовні вимоги в частині скасування рішення про державну реєстрацію договорів оренди земельних ділянок піддягають задоволенню шляхом скасування державної реєстрації договору оренди землі серія та номер б/н, від 01.01.2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «РИСК».

Що стосується позовних вимог в частині витребування земельної ділянки, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.

Пред`являючи позов про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння на підставі положень статті 387 ЦК України, позивач, яка є власником земельної ділянки, посилалася на те, що відповідач користується належною їй земельною ділянкою без достатніх правових підстав.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частин перших статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зазначено, що «серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. […] Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду. Цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша статті 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (пункт 1 частини першої статті 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння. […] Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння».

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки користування відповідача земельною ділянкою, належною позивачці на праві власності, не пов`язане з позбавленням її права володіння нерухомим майном, у задоволенні позовної вимоги позивача про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння в порядку, передбаченому статтею 387 ЦК України, слід відмовити у зв`язку з обранням позивачем неефективного способу захисту в цій частині заявлених вимог.

Така правова позиція узгоджується із постановою ВС від 12 травня 2021 року у справі № 705/2400/19.

Згідно 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16 (провадження № 14-499цс19) вказано, що «враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та в додаткових поясненнях, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельних ділянок, вважаючи, що ці ділянки знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок».

Отже в даному випадку відповідач, незаконно, без відповідної правової підстави, володіє майном, а отже зобов`язаний повернути ОСОБА_1 із незаконного володіння Фермерського господарства «РИСК» земельну ділянку сільськогосподарського призначення № НОМЕР_1 , площею 5,9752 га, кадастровий номер :11:002:0029, яка знаходиться на території Невської сільської ради.

Установивши, що право власності на спірну земельну ділянку належить виключно позивачці та це право підтверджується відповідним Державним актом на право власності на земельну ділянку, отриманим у встановленому законом порядку. Також, установивши, що спірний договір оренди земельної ділянки укладено позаволею позивачки та порушує її майнові права, колегія суддів дійшла висновку, що порушені майно права позивачки підлягають судовому захисту у обраний нею спосіб, зокрема, шляхом скасування державної реєстрації оскарженого договору оренди та повернення її власнику.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, колегія дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Що стосується розподілу судових витрат, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);

3) розподіл судових витрат між сторонами(стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК Українисудові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Така правова позиція викладена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України.

Разом із тим у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, наведеного в частині четвертій статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Наведене правове обґрунтування надає можливість суду ефективно захистити порушені права заявника, забезпечити реалізацію принципу цивільного судочинства - відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, але у порядку, передбаченому законом.

Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги було надано:

- свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю № 4591 від 26.02.2013 року(т. 1 а.с. 5);

- ордер серія ДН № 109921 від 15.02.2021 року (т. 1 а.с. 6);

- договір про надання правової допомоги від 13.01.2021 року (т. 1 а.с. 7);

- додаток №1,2 до договору про надання правової допомоги від 13.01.2021 року(т. 1 а.с. 7 зворот);

- прибутковий касовий ордер від 13.01.2021 року у розмірі 3 000 грн. (т. 1 а.с. 8).

У пункті 4 статті 1, частині третій та п`ятій статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

При встановленні розміру гонорару України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Також згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandisрішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited»проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн., є співмірними зі складністю справи, обсягом наданих адвокатами послуг, часом, витраченим адвокатами на виконання відповідних робіт (послуг), ціною позову.

Враховуючи, складність справи та обсяг виконаної адвокатом роботи, участь у судових засіданнях, часткове задоволення позову та апеляційної скарги, та беручи до уваги принцип пропорційності розподілу судових витрат, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, колегія приходить до висновку про необхідність стягнення з Фермерського господарства «РИСК» на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із витрат на правову (професійну правничу) допомогу у розмірі 3 000 грн., що на думку апеляційного суду, не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару.

Така сума витрат на професійну правничу допомогу на вказану суму буде співмірною з наданим адвокатами обсягом послуг у суді та відповідатиме критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Крім того, вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, відповідно до статті 141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позову та часткове задоволення апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне стягнути з Фермерського господарства «РИСК» на користь ОСОБА_1 судові витрати пропорційно задоволенню позовних вимог, які складаються із судового збору у розмірі 608,36 грн. за подачу позовної заяви та 2231,81 грн. за подачу апеляційної скарги.

А всього, підлягають стягненню з Фермерського господарства «РИСК» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі - 5840,17 грн.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кремінського районного суду Луганської області від 02 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Фермерського господарства «РИСК» про витребування земельної ділянки задовольнити частково.

Скасувати державну реєстрацію договору оренди землі серія та номер б/н, від 01.01.2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «РИСК».

Повернути ОСОБА_1 із незаконного володіння Фермерського господарства «РИСК» земельну ділянку сільськогосподарського призначення № НОМЕР_1 , площею 5,9752 га, кадастровий номер :11:002:0029, яка знаходиться на території Невської сільської ради.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Фермерського господарства «РИСК» на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 608,36 грн. за подачу позовної заяви, 2231,81 грн. за подачу апеляційної скарги та витрат на правову допомогу у розмірі 3 000 грн., а всього 5840,17 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко