КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №369/270/21 Головуючий у 1 інстанції: Янченко А.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Сліпченка О.І., Суханової Є.М.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 січня 2022 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_6 , про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування, про визнання договору недійсним, про витребування майна з чужого незаконного володіння, про скасування запису про державну реєстрацію права власності, про скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта, -

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року ОСОБА_3 звернулась до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_6 , з позовом про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування, про визнання договору недійсним, про витребування майна з чужого незаконного володіння, про скасування запису про державну реєстрацію права власності, про скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта.

29 грудня 2021 року представником позивача - адвокатом Лисенком С.М. було подано заяву про забезпечення позову, в якій він просив суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на:

ј частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

ј частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 ;

ј частину квартири АДРЕСА_3 ;

ј частину нежитлового приміщення

АДРЕСА_4 ;

ј частину нежитлового приміщення

АДРЕСА_5 ;

ј частину садового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Заяву обґрунтовував тим, що ОСОБА_3 подано позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування, про визнання договору недійсним, про витребування майна з чужого незаконного володіння, про скасування запису про державну реєстрацію права власності, про скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта.

Зазначав, що на момент смерті ОСОБА_7 (батько позивачки) був власником різних об`єктів рухомого та нерухомого майна, яке було набуте в період шлюбу з ОСОБА_2 (відповідач у справі), що належить до об`єктів спільної сумісної власності подружжя. Частина нерухомого майна була оформлена на ОСОБА_7 , а частина - на відповідачку ОСОБА_2 .

За життя ОСОБА_7 (батько позивача) заповіту не склав, тому спадкування у даному випадку відбувається за законом, у відповідності до Глави 86 ЦК України. Отже, спадкоємцями першої черги за законом у даному випадку є позивачка, ОСОБА_3 (дочка померлого) та відповідачка ОСОБА_8 (дружина померлого). Інші спадкоємці першої черги за законом відсутні.

Вважав, що предмет позову в цій справі стосується майна, що входить до складу спадкової маси після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 (батька позивачки) та з приводу якого подано позов. Однак, щодо спадкового майна, з метою його відчуження/переоформлення, неодноразово вчинялися різного роду правочини та дії відповідачами та іншими учасниками у справі, що на даний час має наслідком наступний предмет позову:

1) визнання недійсним договору б/н про участь у будівництві будівлі від 18.05.2020 року, сторонами якого вказано позивача та ОСОБА_2 щодо здійснення будівництва житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

2) скасування реєстрації Департаменту Державної архітектурно - будівельної інспекції у Київській області декларації про готовність об`єкта до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта (КС 69 від 01.06.2020 року), стосовно будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

3) скасування записів про державну реєстрацію: 22.06.2018 року за ОСОБА_6 права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; 25.06.2020 року за ОСОБА_2 права владності на будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

4) визнання недійсним договору дарування квартири від 23.02.2019 року за реєстраційним №210, за яким ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_6 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дорменок С.М.;

5) визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 08.02.2019 року за реєстраційним №136, за яким ОСОБА_2 продала громадянці Російської Федерації ОСОБА_5 нежитлове приміщення АДРЕСА_5 ;

6) визнання в порядку спадкування після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 (батька позивача) права власності на 1/4 частку у майні: квартира АДРЕСА_3 ; нежитлове приміщення АДРЕСА_6 та АДРЕСА_5 ; квартира АДРЕСА_7 ; садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, позивачці, яка є дочкою померлого ОСОБА_7 , як спадкоємцю першої черги за законом, належить по 1/4 частці у вищевказаному майні. Так, вище перераховане майно, яке входить до складу спадкової маси, 1/4 частка якого мала б успадкуватися за законом позивачкою, внаслідок неправомірних дій ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , за участю інших осіб та з порушенням вимог закону неодноразово відчужувалася та переоформлювалася між учасниками справи, що свідчить про необхідність застосування заходів забезпечення позову.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 січня 2022 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на:

ј частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

ј частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 ;

ј частину квартири АДРЕСА_3 ;

ј частину нежитлового приміщення

АДРЕСА_4 ;

ј частину нежитлового приміщення

АДРЕСА_5 ;

ј частину садового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм процесуального права ставиться питання про скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким в задоволенні заяви відмовити.

Скарга обґрунтована тим, що в оскаржуваній ухвалі суд зазначає про факти неодноразового відчуження майна, проте не наводить жодних доказів таких фактів.

Подання позивачем трьох аналогічних позовів у листопаді 2019 року та у цій справі свідчить про недобросовісність поведінки лише самого позивача.

Вважає, що жодної інформації про потенційні загрози у разі не забезпечення позову судом не надано, а з моменту подання першої заяви пройшов майже рік і жодних недобросовісних дій зі сторони відповідачів щодо зазначеного у позові майна не вчинялось, не наводить таких обставин і суд.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що застосування таких заходів забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист прав та інтересів позивача, він є співмірним із заявленими позовними вимогами, оскільки надана суду інформація з Інтернет-ресурсів щодо вартості обтяжуваного майна вказує на те, що його вартість покриває спірну суму коштів.

Такі висновки відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З огляду на ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, а також забороною вчиняти певні дії.

Згідно з п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь нього, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Як вірно зазначено судом першої інстанції, при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Зазначена правова позиція була багаторазово підтверджена Верховним Судом у справах, де суди дійшли висновку про доцільність вжиття заходів забезпечення позову (постанови від 15.07.2021 року, провадження №61-8468ав21 та від 30.06.2021 року у справі №523/11320/19).

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Крім того, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своїх постановах від 03.07.2019 року у справі №331/1255/17 та від 30.06.2021 року у справі №204/8994/19 вказав, що забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує під час розгляду питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, за якої може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Дана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.08.2021 року у справі №724/561/20 та від 07.07.2021 року у справі №308/7086/20.

В останній постанові Верховний Суд також наголосив на тому, що при вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність та доцільність вжиття заходів забезпечення позову у цій справі у спосіб, про який просить заявник, оскільки застосування таких заходів забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист прав та інтересів позивача.

Таке забезпечення позову буде співмірним із заявленими позовними вимогами, оскільки надана суду інформація з Інтернет-ресурсів щодо вартості обтяжуваного майна вказує на те, що його вартість покриває спірну суму коштів.

При вирішенні питання щодо необхідності застосування зустрічного забезпечення суд зазначав, що регламентація питання про зустрічне забезпечення позову здійснюється положеннями ст.154 ЦПК України. Зокрема, вказаною нормою передбачено, що суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову.

З аналізу наведеної норми вбачається, що єдиним критерієм застосування судом зустрічного забезпечення позову є забезпечення можливості відшкодування збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову. При цьому, можливість таких збитків має бути ретельно досліджена судом, визначено їх потенційний розмір, оцінено співмірність застосованих заходів забезпечення позову розміру таких можливих збитків та розміру зустрічного забезпечення.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності підстав для застосування зустрічного забезпечення, оскільки матеріали справи не містять доводів та аргументів, яким чином накладений арешт може завдати збитків відповідачу, а також в чому саме можуть полягати такі збитки. Також, не містять матеріали справи й доказів наявності передбачених ст.154 ЦПК України випадків обов`язкового застосування зустрічного забезпечення.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку щодо залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 та залишення без змін ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 січня 2022 року про забезпечення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 січня 2022 року про забезпечення позову залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 27 грудня 2022 року.

Головуючий:

Судді: