Справа № 159/22/22
Провадження № 2/159/470/22
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2022 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

у складі головуючого судді Лесика В.О.,

за участі секретаря Посполітак Г.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача Якименка С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ковелі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

Стислий виклад позиції позивача.

05 січня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в якому просить визнати незаконним наказ №ДН-3/30 від 06.12.2021 року, який виданий начальником структурного підрозділу «Рівненська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» Олександром Левицьким про відсторонення її з 09.12.2021 року від роботи на час відсутності щеплення проти COVID -19, без збереження заробітної плати, а також стягнути середній заробітку за час відсторонення від роботи.

В обґрунтування заявленого позову зазначено, що працює на посаді чергового на залізничній станції «Вижва» виробничо -структурного підрозділу «Рівненська дирекція залізничних перевезень».

У відповідності до наказу ДН-3/30 від 06.12.2021 року який видано начальником підрозділу з 09.12.2021 року відсторонена від роботи на час відсутності щеплення проти COVID -19 без збереження заробітної плати.

Вважає даний наказ незаконним з таких підстав:

- вказані відповідачем законодавчі та нормативні акти як підставу відсторонення від роботи не дають підстав на прийняття такого рішення, оскільки суперечать Конституції України і зокрема ст.43 КЗпП.

- щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 за ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не є обов`язковим.

- працівники виробничого структурного підрозділу «Рівненська дирекція залізничних перевезень» не належать до працівників підприємств, установ та організацій, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, перелік яких затверджено Постановою КМУ від 04.03.2015 м№83.

- відсторонення від роботи допускається виключно на підставі закону, а не підзаконних актів до яких належить Постанова КМУ і наказ МОЗ.

Стислий виклад заперечень відповідача.

11.02.2022 року відповідачем подано відзив на позов, з якого вбачається , що позов не визнається з таких підстав.

- позивача ознайомлено з листом про обов`язковість профілактичних щеплень.

- листом від 28.11.2021 року позивач вказала, що нею прийнято рішення про тимчасове утримання від щеплення.

-вважає, що прийняте рішення повністю відповідає вимогам законодавства і зокрема Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст.46 КЗпП України, Постанові КМУ від 09.07.2020р. №1236, Наказу МОЗ України №2153.

Рух справи в суді.

Позовна заява надійшла до суду 05.01.2022 року .

Ухвалою судді від 11.01.2022 року залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків.

11.01.2022 року позивачем усунуто недоліки.

Ухвалою від 11.01.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 10.02.2022 року. Одночасно, відповідачу надано строк для подачі відзиву на позовну заяву.

10.02.2022 року судове засідання відкладено за клопотанням представника відповідача на 21.02.2022 року.

Позиція учасників судового розгляду.

Позивач та її представник позивача в судовому засіданні позов підтримали з підстав, зазначених у ньому та у відповіді на відзив.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 позов не визнав та в його задоволенні просив відмовити за безпідставністю з підстав викладених у відзиві на позов.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

В ході судового розгляду встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з відповідачем та працює на посаді чергової по залізничній станції «Вижва».

26.11.2021 року нею було отримано лист-ознайомлення про надання відділу кадрів документу, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID -19 або довідки встановленої форми про абсолютні протипоказання до проведення щеплень.

Позивач в своїй заяві від 28.11.2021 року на ім`я начальника ВСП «Рівненська дирекція залізничних перевезень» зазначила про тимчасове її утримання від щеплення від COVID -19 до моменту закінчення клінічних випробувань вакцини або забезпечення їй безкоштовне проходження ПЛР тестування кожні 72 години.

Таким чином доведено факт повідомлення позивача про необхідність обов`язкового щеплення 26.11.2021 року.

Відповідно до наказу від 06.12.2021 року ОСОБА_4 було відсторонено від роботи з 09.12.2021 року на час відсутності щеплення без збереження заробітної плати.

Підстава: лист-ознайомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID -19. Даний наказ позивачем отримано під розписку 08.12.2021 року.

Висновки та мотиви прийняття рішення.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з таких підстав.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ч.1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ст.46 КЗпП України передбачає, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Конституційний суд України в своєму рішенні від 09 липня 1998 року (справа №17/81-97) вказав, що розгалужена і багаторівнева система джерел трудового права дістала своє відображення у термінах, що використовуються в Кодексі законів про працю України. Зокрема, такі терміни, як "закони", "законодавчі акти", "законодавство", "міжнародні договори", "договір", "угода", "колективний договір" тощо, що вживаються у Кодексі, визначають певний вид нормативних актів, які залежно від предмета регулювання трудових відносин регламентують інститути трудового права, конкретні трудові відносини чи їх окремі елементи.

Найбільш поширеним у Кодексі законів про працю України є

термін "законодавство". Стаття 4 Кодексу визначає, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України про працю прийнятих відповідно до нього.

Термін "законодавство" досить широко використовується у

правовій системі в основному у значенні як сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин і є джерелами певної галузі права.

Цей термін без визначення його змісту використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118,

пункт 12 Перехідних положень). У законах залежно від важливості і специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших, передусім кодифікованих, в поняття "законодавство" включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках -

також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади.

У Кодексі законів про працю України термін "законодавство" в цілому вживається у широкому значенні, хоча його обсяг чітко не визначено.

У відповідності до п.41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, який набрав чинності з 08 листопада 2021 року, керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком №2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком №2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до ст.46 КЗпП України, частини другої ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої ст.5 ЗУ «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Відповідно до Наказу МОЗ від 04.10.2021 року №2153 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники, яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, який набув чинності 08.11.2021 року обов`язковій вакцинації проти COVID-19 із змінами та доповненнями від 01.11.2021 року за №2399 підлягають працівники підприємств, установ та організації, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затверджених Постановою КМУ №83 від 04.03.2015 року.

Отже, виходячи з наведених норм у працівника з моменту набрання чинності Наказу МОЗ виник обов`язок пройти профілактичне щеплення протягом розумного строку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не пройшовши вакцинації та не надавши документ, що свідчить про протипоказання вакцинації, працівника відповідно до Наказу від 06.12.2021 року, було відсторонено від роботи.

Суд приходить до висновку, що позивачу було надано відповідний термін для прийняття рішення про вакцинацію 08.11.-06.12.2021 року і такий строк слід віднести до розумного.

Вирішуючи спір в межах предмету доказування, а саме перевірки законності відсторонення позивача суд виходить з того, що відповідно до преамбули ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я» кожна людина має природне невід`ємне і непорушне право на охорону здоров`я. Суспільство і держава відповідальні перед сучасним і майбутніми поколіннями за рівень здоров`я і збереження генофонду народу України, забезпечують пріоритетність охорони здоров`я в діяльності держави, поліпшення умов праці, навчання, побуту і відпочинку населення, розв`язання екологічних проблем, вдосконалення медичної допомоги і запровадження здорового способу життя. Основи законодавства України про охорону здоров`я визначають правові, організаційні, економічні та соціальні засади охорони здоров`я в Україні, регулюють суспільні відносини у цій сфері з метою забезпечення гармонійного розвитку фізичних і духовних сил, високої працездатності і довголітнього активного життя громадян, усунення факторів, що шкідливо впливають на їх здоров`я, попередження і зниження захворюваності, інвалідності та смертності, поліпшення спадковості.

Відповідно до ст.1 цього ж Закону законодавство України про охорону здоров`я базується на Конституції України і складається з цих Основ та інших прийнятих відповідно до них актів законодавства, що регулюють суспільні відносини у сфері охорони здоров`я.

Ст.5 Закону визначено, що державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, особам з інвалідністю та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

За п.б,г ч.1 ст.10 цього ж Закону громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

За ст.1 цього Закону протиепідемічні заходи - комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій.

Статтею 11 Закону визначає, що організація та проведення профілактичних і протиепідемічних заходів, зокрема щодо санітарної охорони території України, обмежувальних заходів стосовно хворих на інфекційні хвороби та бактеріоносіїв, виробничого контролю, у тому числі лабораторних досліджень і випробувань при виробництві, зберіганні, транспортуванні та реалізації харчових продуктів і продовольчої сировини та іншої продукції, при виконанні робіт і наданні послуг, а також організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян.

В законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. А саме, навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати.

Розглядаючи цю справу, суд зазначає, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано ст.8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Між тим, такі втручання цілком припустимі.

Для визначення законності таких втручань Європейський суд вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві».

Досліджуючи питання наявності закону Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в ухваленому 08.04.2021року рішенні у справі Вавржичка та інші проти Чеської Республіки (заява № 47621/13) у рішенні, яке суд вважає необхідним застосувати і при даних правовідносинах, наголошує наступне (п. 266): «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], №№28859/11і 28473/12, § 167, 15листопада 2016р., з додатковим посиланням).»

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272): «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи: «285 Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Верховний суд цілком послідовно стверджує наступне (постанова від 10.03.2021р. у справі №331/5291/19): «Вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави тобто було виправданим.

Держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й самих дітей.

Отже, право позивача на працю у навчальному закладі було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач по факту відмовився від обов`язкового щеплення.

Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.

В законодавстві відсутнє визначення поняття «відсторонення від роботи». На практиці відсторонення від роботи означає призупинення трудових правовідносин (тимчасове увільнення працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і, в свою чергу, тимчасове увільнення роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання та відповідно, сплачувати заробітну плату.

Тимчасове увільнення працівника від виконання ним його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи (на умовах та підставах встановлених законодавством) за своєю суттю не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом. Застосовується такий захід у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. Призупинення трудових відносин в такому випадку не тягне за собою обов`язкове припинення самих трудових відносин. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце.

Відповідно до Постанови КМУ №83 від 04.03.15 року із змінами та доповненнями, АТ «Українська залізниця» включено до Переліку об`єктів державної власті, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави, а тому покликання позивача та її представника на те, що Перелік не містить таких об`єктів на території Волинської області які відповідають наведеній Постанові КМУ України є необґрунтованими і такими, що не відповідають дійсності.

Враховуючи те, що позивачем не доведено протиправності дій відповідача щодо відсторонення позивача від роботи, то і правових підстав для поновлення його права судом не встановлено.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмові в позові на позивача.

Відтак, судові витрати залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 12, 13, 81, 141, 229, 258, 259, 263-265, 268, 274, 278, 279, 354 ЦПК України, ст.4, 46 КЗпП України, ст.1, ст.5, ст.10 ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я», ст.1, ст.11 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» суд, -

В И Р І Ш И В :

у задоволені позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повне найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця», , адреса: 03150, м.Київ, вул.Єжи Гедройця, 5.

Повний текст рішення складено та підписано без його проголошення 28 лютого 2022 року.

Головуючий: В.О.Лесик