Справа №473/3700/21 Головуючий суду першої інстанції Лузан Л. В.
Провадження №22-ц/812/392/22 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2022 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л. Д.,

без участі учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана через його представника ОСОБА_2 , на заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 грудня 2021 року, ухвалене о 10 год 28 хв під головуванням судді Лузан Л. В. в приміщенні суду в м. Вознесенськ Миколаївської області, повний текст якого складено 22 грудня 2021 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

У С Т А Н О В И В:

11 жовтня 2021 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подав вказаний позов, який обґрунтовував наступним.

30 березня 2019 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого останній отримав у борг 261 225 грн, які зобов`язувався повернути у строк до 01 жовтня 2019 року зі сплатою 1 % річних за весь час користування коштами. У разі невиконання або неналежного виконання умов договору ОСОБА_3 зобов`язався сплатити неустойку у розмірі 10% від суми заборгованості за кожен день прострочки.

Позивач зазначав, що ОСОБА_3 повернув йому лише 105 400 грн, іншу частину боргу не повернув, а тому своїх зобов`язань за договором не виконав.

У зв`язку з чим ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача заборгованість за договором в сумі 685 441,36 грн, яка складається з заборгованості за позикою в сумі 155 825 грн, інфляційних нарахувань за період з 01 жовтня 2019 року по 07 жовтня 2021 року в сумі 19 400,21 грн, заборгованості за відсотками за період з 30 березня по 01 жовтня 2019 року в сумі 789,80 грн, трьох відсотків річних (ст. 625 ЦК України) за період з 02 жовтня 2019 року по 07 жовтня 2021 року в сумі 9426,35 грн, пені за період з 07 квітня по 07 жовтня 2021 року в сумі 500 000 грн. Також позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь судові витрати.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 забезпечено шляхом накладення заборони вчиняти будь-які дії направлені на відчуження транспортних засобів, які належать ОСОБА_3 , до набрання законної сили рішенням суду, а саме DAF 95 XF 430 12580, 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; RENAULT PREMIUM 385 9800, 1996 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; причепів VAN HOOL 3В2007, 1995 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , KRONE SDP 27, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 .

Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

З ОСОБА_3 на користь позивача стягнуто заборгованість за договором позики в сумі 185 441,36 грн, яка складається з заборгованості за позикою в сумі 155 825 грн, інфляційних нарахувань за період з 01 жовтня 2019 року по 07 жовтня 2021 року в сумі 19 400,21 грн, заборгованості за відсотками за період з 30 березня по 01 жовтня 2019 року в сумі 789,80 грн, трьох відсотків річних (ст. 625 ЦК України) за період з 02 жовтня 2019 року по 07 жовтня 2021 року в сумі 9426,35 грн.

З ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто судовий збір в сумі 1850,72 грн.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що дослідженими доказами доведено факт укладання між сторонами договору позики та невиконання його ОСОБА_3 . За такого, суд вважав, що він повинен відшкодувати позивачу суми, вказані у рішенні.

Однак, щодо вимог позивача про стягнення пені за період з 07 квітня по 07 жовтня 2021 року у сумі 500 000 грн, суд першої інстанції вважав, що вони є безпідставними, оскільки право на нарахування пені припиняється з закінченням строку користування коштами.

Не погодившись з рішення суду в частині відмови у стягненні пені, ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог про стягнення з ОСОБА_3 пені.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, аналізуючи норми цивільного законодавства, прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення пені.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 204 ЦК України передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частина 3 статті 1049 ЦК України регламентує, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до вимог статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Стаття 625 ЦК України визначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 549 ЦК України регламентує, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст.551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені полягає у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватися на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

Разом із тим, відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Отже, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Аналіз вказаних норм ЦК України та релевантної практики Верховного Суду дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Згідно з вимогами ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

04 липня 2020 року набрав чинності Закон України від 16 червня 2020 року №691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19», відповідно до якого розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України був доповнений пунктом 15 такого змісту: «15. У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення».

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 р. на всій території України був встановлений карантин.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» вказаний карантин встановлений до 31 березня 2022 р.

З матеріалів справи вбачається, що 30 березня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав у борг 261 225 грн, які зобов`язувався повернути у строк до 01 жовтня 2019 року, сплативши 1% річних, а у разі невиконання або неналежного виконання умов договору зобов`язувався сплатити неустойку у розмірі 10% від суми заборгованості за кожен день прострочки.

Доказів повернення відповідачем боргу матеріали справи не містять.

Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між сторонами склалися відносини щодо позики, і оскільки відповідач вчасно її не повернув, то є підстави для примусового її стягнення.

Стосовно визначення сум нарахувань, які не оскаржуються позивачем, суд апеляційної інстанції не проводить правовий аналіз, оскільки згідно з вимогами цивільного процесуального законодавства має право здійснювати перегляд рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позивач не погодився з висновком суду щодо відмови у стягненні пені. Суд вважав, що вказані вимоги є безпідставними, оскільки право на нарахування пені припиняється з закінченням строку користування коштами.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду, оскільки він протирічить вищевикладеним нормам законодавства. Такий висновок суду був би правильним, якщо б мова йшла про наявність у договорі позики умов про щомісячне погашення боргу та нарахування пені на щомісячну заборгованість. У випадку, який розглядається, повернення суми мало відбутися по закінченню договору, а тому нарахування пені у межах строку позовної давності перед зверненням до суду є правильним.

Однак, виходячи з вимог п.15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України вказані вимоги не можуть бути задоволені, оскільки позичальник звільнений від обов`язку сплати позикодавцю пені у період дії карантину, який діяв під час періоду, який зазначений у позовних вимогах про стягнення пені (з 07 квітня по 07 жовтня 2021 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення пені підлягає зміні в частині підстав відмови у задоволенні цієї вимоги у редакції цієї постанови.

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана через його представника ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 грудня 2021 року в частині підстав відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення пені змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді С. Ю. Колосовський

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 23 лютого 2022 року.