"22" лютого 2022 р.
Справа №642/3467/21
Провадження № 2/642/105/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Грінчук О.П.,

за участі секретаря Мотора В.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Буч Р.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Держави України в особі Харківської обласної прокуратури, третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування матеріальної шкоди,

встановив:

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просив стягнути з Держави України в особі Харківської обласної прокуратури за рахунок коштів Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 суму завданої матеріальної шкоди у розмірі 132013,13 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що 23.10.2013 р. вироком Ленінського районного суду м. Харкова по справі №2024/1748/12 було визнано невинним ОСОБА_3 у скоєнні злочинів, передбачених ст.ст. 263 ч.1, 27 п.4, 369 ч.1, 364, ч.3, 368 ч.3 КК України. Даний вирок набрав законної сили. Позивачка у даній кримінальній справі виступала у якості свідка, проте, в її квартирі за адресою АДРЕСА_1 проводились обшуки та було вилучено належні їй грошові кошти та коштовності, на які досудовим слідством накладався арешт. Вироком Ленінського районного суду було постановлено повернути вилучене майно ОСОБА_2 та зняти з нього арешт. Проте, до цього часу, незважаючи на звернення позивачки до органів прокуратури, грошові кошти повернуто не в повному обсязі.

19.07.2021р. до суду від відповідача надійшов відзив на позов. Так, представник відповідача вказує, що вперше позивачка звернулась до ПАТ «Укрсоцбанк» з метою отримання коштів з листом від 17.09.2014р., у зв`язку із неможливістю повернення переданих на зберігання цінностей без участі осіб, які передали їх на зберігання, а саме працівників прокуратури, позивачці було роз`яснено порядок отримання грошових коштів. Проте, 01.10.2014р. на підставі листа Ленінського районного суду м. Харкова два пакети з матеріальними цінностями, які прийняті 03.01.2012р. ПАТ «Укрсоцбанк» від слідчого прокуратури Харківської області на зберігання були передані позивачці у присутності працівника суду та працівника банку. Працівника суду було уповноважено прибути до ПАТ «Украсоцбанк» для виконання вироку суду в частині зняття арешту та отримання матеріальних цінностей, які знаходились на зберіганні в банку. При огляді вказаних пакетів виявлено, що відсутні 1600 євро, 1150 доларів США та 47360 грн. про що складено акт від 01.10.2014р. за вказаним фактом ОСОБА_2 звернулась із заявою про внесення відомостей до ЄРДР. Під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000483 неправомірних дій з боку працівників прокуратури не встановлено. Крім того, вказує на відсутність доказів того, що діями органів прокуратури заподіяна шкода. 19.07.2021р. до суду надійшов відзив представника третьої особи. Так, зазначає, що Казначейство відповідно до законодавства є органом, який здійснює безспірне списання коштів з державного бюджету. Разом з цим, Казначейство шкоди позивачу не заподіювало, у правовідносини з ним не вступало, а тому просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав та зазначив, що факт вилучення коштів підтверджений документально у постанові слідчого, протоколі обшуку та вироку суду. Також є сума, яка отримана позивачкою і яка з ними не збігається. Позивачка 13.05.2016р. зверталася до прокуратури Харківської області щодо виявлення недостачі коштів в банку, але жодної відповіді не отримала, а тому не могла розпоряджатися власними коштами. У зв`язку з цим позивачка зверталася до Ленінського районного суду та банку про повернення коштів. Представниками банку частина коштів була повернута, про що складено відповідний акт від 01.10.2014р. ОСОБА_2 , яка не є потерпілою, отримувала кошти не самостійно, а за участю представника суду та співробітників банку і просить стягнути з бюджету на її користь 132013,32 грн.

Представник відповідача ОСОБА_4 позов не визнав та зазначив, що по факту недостачі коштів було внесено відомості до ЄРДР. Так, в ході розслідування не було встановлено порушень з боку працівників прокуратури, а тому винесено постанову про закриття провадження у справі. Вважає, що позивачем не доведено факту спричинення матеріальної шкоди, саме Прокуратурою. Від заявленого клопотання щодо закриття провадження у справі представник відповідача відмовився.

Представник 3-ї особи в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, вказуючи на відсутність підстав.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що 01.10.2014р. коли він працював начальником безпеки до банку звернувся представник суду для отримання речових доказів, про що було надано вирок суду та відповідний лист-доручення. Під час видачі речових доказів, цілісність упаковки порушена не була. Було виділено окреме приміщення де рахувалися гроші, які він не рахував, але пам`ятає, що була недостача грошових коштів, про що він підписав відповідний акт. Відомості зазначені в акті правдиві, представника прокуратури при видачі речових доказів не було. Процедура видачі: представник розпорядника надає до банку лист-доручення, що бажає забирати кошти, а матеріально відповідальна особа видає такі кошти. Після виявлення недостачі поліцію не викликали, з боку банку порушень не було. Акт складав представник суду, який підписали всі присутні і після того позивач до банку не звертався. Після вироку суду розпорядником стає суд, а не прокуратура.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснив, що він був обвинуваченим у кримінальному провадженні. У цій справі його було виправдано. Вирок набрав законної сили. Крім цього, у вказаній справі у якості свідка була ОСОБА_2 у якої також проводився обшук та було вилучено 11940 Євро, 42140 рублів, 144844 доларів США. Після виправдувального вироку, який набрав законної сили вони звернулися до банку про видачу коштів, але їм було відмовлено, у зв`язку з чим вони звернулися до Ленінського районного суду. Так, вони разом з працівником суду приїхали до банку, де юристи банку узгодили всі питання і їм надали кімнату де були присутні він, його адвокат, ОСОБА_2 , представник суду, заступник управління банку, начальник безпеки та начальник сховища, який принис два мішки, в одному з яких був сундук, а в другому речі, які були вилучені у нього в кабінеті. Мішок, в якому був сундук, був прошитий та обклеєний двома бирками з двох боків і не мав будь якого доступу до сундука. Коли дістали сундук, він був обмотаний скотчем, а на кришці була велика бирка з підписом слідчого та понятих, яка при відкритті розірвалася. В сундуку грошові кошті були хаотично розкидані, а не скріплені під гумкою. Зліва знаходився опис грошових коштів, які знаходилися в сундуку. Після перерахування коштів і виявлення нестачі працівник суду склала акт, де всі розписалися. Його мішок був складений вчетверо прошитий нитками та скріплений бирками, в ньому був супроводжувальний лист з описом, де знаходилися гроші вилучені з його кабінету та прикраси вилучені у ОСОБА_2 . Після оправдального вироку було кілька апеляцій та касаційних скарг на вирок суду, тому ОСОБА_2 звернулася до прокуратури області лише в 2016р.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що 01.10.2014р. вона працювала помічником судді Клименка О.І. Так, після постановлення виправдувального вироку у кримінальній справі на неї було видано керівником апарату суду довіреність для банку для отримання речових доказів у справі. Вона разом із ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , начальником служби безпеки банку та працівника банку оглянули в окремій кімнаті речові докази. Пакети з речовими доказами були цілі та пошкоджень не мали. Під час перерахунку грошових коштів вони виявили нестачу грошей про що вона склала акт, який підписали всі учасники огляду.

Загальні підстави цивільно-правової відповідальності за завдану майнову шкоду в деліктних (позадоговірних) відносинах передбачені ч. 1 ст. 1166 ЦК України.

Згідно із зазначеними нормами обов`язковими умовами такої відповідальності є наявність шкоди, протиправної поведінки заподіювача шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою та вина заподіювача.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частиною другою статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на Відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди Позивачу.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно частини 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Стаття 56 Конституції України визначає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

З матеріалів справи вбачається, що в межах кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчинені злочинів передбачених ст. ст.369 ч.3, 27 ч.4; 364 ч.3; 386 ч.3; 263 ч.1 КК України, за місцем проживання ОСОБА_3 , який мешкав у цивільної дружини ОСОБА_2 було проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно протоколу обшуку від 05.09.2011 року, зокрема у квартирі ОСОБА_2 вилучено грошові кошти у сумі 11940 євро, 42140 російських рублів, 144844 доларів США, 888860 грн. України.

На вказані грошові кошти постановою слідчого від 03.01.2012 року накладено арешт та їх передано на зберігання до ПАТ «Укрсоцбанк».

Згідно опису від 03.01.2012 року складеного слідчим слідчого відділу прокуратури Харківської області Ковальовим А.В., 03.01.2012 року упаковано грошові кошти вилучені 05.09.2011 року в ході обшуку за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_3 за адресою : АДРЕСА_1 , а саме: кошти у сумі 11940 євро, 42140 російських рублів, 144844 доларів США, 888860 грн. України. Вказані кошти упаковані в дерев`яну скриню з навісним замком, який запакований в щільний капроновий пакет, прошитий ниткою, скріплений биркою з написом «Грошові кошти вилучені 05.09.2011 року у ході обшуку за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_3 за адресою : АДРЕСА_1 ».

З матеріалів справи вбачається, що позивач у кримінальній справи №18110124 за обвинуваченням ОСОБА_3 перебувала у статусі свідка, і вказані кошти належали їй та були вилучені з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в якій вона мешкала з ОСОБА_3 .

Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2013 року, який набрав законної сили, визнано невинним ОСОБА_3 у вчиненні злочинів передбачених ст.ст. 263 ч.1, п.4 ст.27, ч.1 ст.369, ч.3 ст.364, ч.3 ст.368 КК України. Також знято раніше накладений арешт постановою слідчого СВ прокуратури Харківської області Ковальова А.В. від 03.01.2012 року на грошові кошти вилучені у ході обшуку за адресою : АДРЕСА_1 , - 1) 11940 євро, 2) НОМЕР_1 російських рублів, 3) 144844 доларів США, 4) 888860 гривень України, що знаходяться на зберіганні в ХОФ «Укрсоцбанк» і повернути їх ОСОБА_2 (т.1 а.с. 6-39).

На виконання вироку суду в частині повернення вказаних коштів ОСОБА_2 звернулася до установи ПАТ «Укрсоцбанк», проте, підчас повернення коштів було виявлено недостачу вилучених в ході обшуку 05.09.2011 року за адресою : АДРЕСА_1 , грошових коштів, що підтверджується актом від 01.10.2014 року, складеного помічником судді Ленінського районного суду м. Харкова Котляровою Марією Юріївною.

Згідно вказаного акту, з метою виконання рішення суду ОСОБА_6 було уповноважено керівником апарату суду прибути до ПАТ «Укрсоцбанк» для вручення необхідних документів та виконання вироку суду від 23.10.2013 року в частині зняття арешту та отримання матеріальних цінностей, які знаходились на зберіганні в ПАТ «Укрсоцбанк» з 03.01.2012 р., згідно постанови слідчого Харківської обласної прокуратури Ковальова А.В. В кабінеті начальника банку від завідуючого касою ОСОБА_7 вона отримала два полімерних мішка білого кольору з надписом «Атлант». При огляді вказаних мішків в присутності працівників банку ОСОБА_8 та ОСОБА_7 встановлено, що цілісність упаковок порушена не була. Працівниками банку було надано приміщення для огляду вказаних мішків. Отже, ОСОБА_6 в присутності працівників банку, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , було здійснено перевірку вмісту вказаних мішків. Згідно бирки на мішку та опису вмісту мішка в цьому мішку знаходилися, зокрема, кошти у сумі 7985 грн., 9500 дол. США. Проте, по факту вказані кошти в мішку були відсутні. В іншому пакеті згідно бирки на мішку та бирки на скрині, яка була в цьому мішку, знаходилися грошові кошти, а саме: 11940 євро, 42140 російських рублів, 144844 доларів США, 888860 гривень України. При відкритті вказаної скрині було виявлено, що із вказаних на бирці коштів 11940 євро в наявності тільки 10340 євро (відсутні 1600 євро), 144844 доларів США в наявності 143694 дол. США (відсутні 1150 дол. США), 888860 гривень України в наявності 841500 гривень України (відсутні 47360 грн. України), 42140 російські рублі всі в наявності.

З вказаного акту вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було повернуто вміст вказаних пакетів.

Кримінальне провадження №0000483 за фактом службової недбалості з боку посадових осіб прокуратури Харківської області які допустили втрату вилучених грошових коштів у ОСОБА_2 закрито.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно ст.17 Закону України 23.02.2006 N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року «East/West Alliance Limited» проти України», суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі"Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року) (п.167 рішення).

У п. 168 рішення суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124).

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У пункті 67 рішення ЄСПЛ по справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року зазначено, що відповідно до усталеної практики суду неспроможність державних органів надати заявнику майно, присуджене йому згідно з остаточним рішенням суду, зазвичай становить втручання, несумісне з гарантіями, закріпленими в пункті 1 статті 1 Першого протоколу (див., серед інших джерел, рішення у справах «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), заява №59498/00, п.40, ECHR 2002-III, «Ясійньєне проти Литви» (Jasinienv. Lithuania), заява №41510/98, п.45, від6 березня 2003 року, та «ОСОБА_5 проти України» (Voytenko v. Ukraine), заява №18966/02, пункти 5355, від29 червня 2004 року). Уряд не надав жодного пояснення, яке б виправдало невиконання рішення у цій справі як «законне» та дозволило б відхід від зазначених принципів.

Далі в приведеному вище рішенні в п.71 суд зазначив, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, неповинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п.74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatismutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова таПінк проти Чеської Республіки» (PincovaandPinc v. theCzechRepublic), п.58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява №32457/05, п.40, від13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява №35298/04, п.67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п.69), ай потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovaandPinc v. theCzechRepublic), п.53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscutaand Others v. Romania), п.38).

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду . Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Вказані підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом завдання шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Згідно частини 7 вказаної статті порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Разом з тим однією з новел чинного КПК України є глава під назвою «Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов», згідно зі статтею 130 якої шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

В зв`язку з викладеним суд зазначає, що наразі єдиним таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР, сфера дії якого поширюється на широке коло суб`єктів.

Отже, суд приходить до висновку, що внаслідок незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку та виїмки, незаконного накладення арешту на майно, ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування майнової шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки Закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону № 266/94-ВР.

Так, Інструкцією про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду (у новій редакції), затверджена наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ, Державної податкової адміністрації, Служби безпеки України, Верховного Суду України, Державної судової адміністрації України N 51/401/649/471/23/125 від 27.08.2010 р. (далі Інструкції), передбачено, що відповідальним за зберігання речових доказів, цінностей та іншого майна, вилученого у зв`язку з розслідуванням кримінальної справи і яке зберігається окремо від справи, є співробітник установи, який призначається спеціальним наказом прокурора, керівника органу служби безпеки, начальника органу внутрішніх справ, підрозділу податкової міліції або керівника апарату суду. Підставою для поміщення речових доказів на зберігання є постанова працівника органу дізнання, слідчого, прокурора, судді (п.14 Інструкції).

У тих випадках, коли перераховані у пунктах 25, 26, 27 цієї Інструкції грошові кошти, валюта та інші цінні папери або інші цінності є речовими доказами, вони не пізніше ніж у 3-денний строк після проведення необхідних досліджень здаються матеріально-відповідальній особі для зберігання у спеціально обладнаних для цієї мети приміщеннях, у касу фінансового підрозділу або до уповноваженого банку, на підставі постанови органу дізнання або досудового слідства, але в окремих опечатаних пакетах з описом вкладення. У таких випадках у супровідному листі (постанові органу дізнання або досудового слідства) зазначається, що цінності, які надсилаються (здаються на зберігання), є речовими доказами і зберігаються до окремого розпорядження органу, що надіслав (здав) їх на зберігання. (п. 30 Інструкції)

Речові докази, розміщені в спеціальних сховищах, а також ті, які не знаходяться разом із справою, зараховуються за тим органом, куди передається кримінальна справа, про що надсилається повідомлення за місцем зберігання речових доказів і робиться відмітка в книзі про те, в кого вони перебувають на зберіганні.

Відповідальність за збереження речових доказів несе особа, відповідальна за зберігання речових доказів органу, де вони зберігаються. (п. 49 Інструкції)

Якщо речові докази та інші вилучені цінності до суду не надсилалися, а перебувають на зберіганні в органі дізнання, досудового слідства або в іншій установі, працівник апарату суду вносить до журналу запис про їх місцезнаходження. (п. 54 Інструкції)

Після винесення вироку (ухвали), постанови про закриття кримінальної справи в книзі (журналі) обліку речових доказів робиться відмітка про прийняте рішення щодо речових доказів та іншого майна із зазначенням змісту та дати рішення. Рішення щодо речових доказів підлягає виконанню після набрання вироком (ухвалою) законної сили або після закінчення строку оскарження ухвали, постанови про закриття справи. (п. 58 Інструкції)

Якщо речові докази та інше майно знаходяться на спеціальному зберіганні, за місцем їх зберігання надсилається копія або виписка з вироку, ухвали, постанови, де вказується про подальшу долю цих об`єктів. Прийняте рішення є обов`язковим для керівників тих установ, де зберігаються речові докази. (п. 59 Інструкції)

Відповідно до п. 86 Інструкції у разі пошкодження, втрати вилучених речових доказів, цінностей та іншого майна заподіяні їх власникам збитки підлягають відшкодуванню на підставі Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказами Міністерства юстиції України N 6/5 ( z0106-96), Генеральної прокуратури України N 3 (z0106-96 ), Міністерства фінансів України N 41 (z0106-96 ) від 04.03.1996 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 6 березня 1996 р. за N 106/1131).

Незабезпечення належного обліку та умов зберігання, передачі речових доказів, цінностей та іншого майна, яке спричинило їх втрату, пошкодження, є підставою для притягнення до передбаченої законом відповідальності осіб, з вини яких настали вказані наслідки.

Використання речових доказів, цінностей та іншого вилученого майна для службових та інших цілей категорично забороняється.

Згідно п.1 ч.1 та ч.2 статті 1 Закону України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Пунктом 1-1 статті 2 Закону № 266/94 «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.

При цьому, незаконність перебування особи під слідством і судом, за правилом статті 2 Закону, підтверджується постановленням виправдувального вироку, або встановленням в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури в ході здійснення кримінального провадження, або закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до п.2 ст.3 Закону № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», у наведених у ст.1 цього Закону випадках громадянину відшкодовується (повертаються) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт.

У відповідності до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» № 266/94-ВР майно, зазначене в пункті 2 ст. 3 цього Закону, повертається в натурі.

Частиною 1 п.14 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.96 р. N 6/5/3/41, визначено, що відповідно до частини 2 ст.4 Закону майно, зазначене в п.2 ст.3 Закону (конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи попереднього слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт), повертається в натурі тією установою або органом, у якого воно знаходиться, у місячний термін з дня звернення громадянина або його спадкоємців, якщо воно сталося протягом шести місяців після направлення їм повідомлення.

Частиною 16 п.14 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року №6/5/3/41 передбачено, що якщо вимога про повернення майна або відшкодування його вартості у безспірному порядку не задоволена або громадянин не згодний з прийнятим рішенням, він має право звернутися до суду в порядку позовного провадження.

Судом встановлено, що після набрання законної сили вироком суду у справі № 2024/1748/12 Ленінським районним судом м. Харкова позивачеві було роз`яснено право щодо можливості звернення в шестимісячний період з вимогами про відшкодування завданої матеріальної шкоди в порядку визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та вручено відповідне повідомлення від 25.02.2016р.

Суд зазначає, що відповідно до частини сімнадцятої статті 236-8 КПК (в редакції 1960 року) та статей 167-169 КПК (в редакції 2012 року) закриття кримінального провадження тягне за собою, зокрема повернення вилучених речей. Вилучення у позивача по кримінальній справі № 2024/1748/12 грошових коштів, як процесуальна дія, має тимчасовий характер та при закритті кримінального провадження вилучене майно повинно бути повернено особі, у якої воно вилучалась.

Таким чином, виходячи з обставин справи, суд приходить до висновку, що у результаті незаконних дій органів прокуратури, пов`язаних з наслідками кримінального провадження, проведенням обшуку та вилученням коштів, з володіння, користування та розпорядження позивача вибули грошові кошти, які на час розгляду справи позивачу не повернуто, а отже має місце порушення майнових прав позивача.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 року у справі № 242/4741/16-ц сформувала висновок, щодо залучення у подібній категорії справ органів Державної казначейської служби України:

Вирішуючи правову проблему, з метою забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики, Велика Палата Верховного Суду робить такі висновки.

З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від висновку Верховного Суду України, який міститься у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 761/13921/15-ц (провадження № 6-99цс17), оскільки Верховний Суд України не робив висновку про обов`язкове залучення ДКСУ та неможливість задоволення позову у разі незалучення цього органу. Велика Палата Верховного Суду також вважає, що в ухвалі Верховного Суду від 04 вересня 2019 року, якою справа передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, міститься помилкове посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, оскільки в тій справі зроблений висновок про повернення сум виконавчого збору, надміру сплачених до Державного бюджету України, а не про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, і не зроблено висновку про обов`язкове залучення ДКСУ та неможливість задоволення позову у разі незалучення.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Враховуючи вищевикладене, позов є обгрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1320.13 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 141, 211, 247, 259, 263, 264, 273 ЦПК України, ст.1167 ЦК України суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) до Держави України в особі Харківської обласної прокуратури (код 02910108, м. Харків, вул. Богдана Хмельницького, 4), третя особа: Державна казначейська служба України (код 37567646, м. Київ, вул. Бастіонна, 6), про відшкодування матеріальної шкоди задовольнити.

Зобов`язати Державну казначейську службу України відшкодувати ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 132 013 (сто тридцять дві тисячі тринадцять) грн. 32 коп. за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Стягнути із Держави України в особі Харківської обласної прокуратури за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в розмірі 1320 (одна тисяча триста двадцять) грн. 13 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня оголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22.02.2022.

Головуючий: