Справа № 352/643/16-ц
Провадження № 2/352/6/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2022 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючої судді Хоминець М.М.

з участю секретаря Гундич Г.В.

відповідача ОСОБА_1

представників сторін ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна в натурі, встановлення порядку користування земельною ділянкою, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання частково недійсним договору дарування, визнання права власності на господарські будівлі та за позовом третіх осіб із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів, визнання права власності на частку у колгоспному дворі, -

в с т а н о в и в:

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_4 у травні 2016 р. звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про поділ майна в натурі та встановлення порядку користування земельною ділянкою. Після уточнення позовних вимог 17.09.2021 р. з урахуванням висновку експертизи просила: 1) провести реальний розподіл спірного будинковолодіння АДРЕСА_1 між сторонами у відповідності до третього варіанту розподілу житлового будинку та шостого варіанту розподілу господарських будівель і споруд, запропонованих експертом; 2) встановити порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 у відповідності до шостого варіанту користування земельними ділянками, запропонованого експертом.

30.06.2016 р. відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ОСОБА_4 про визнання частково недійсним договору дарування та визнання права власності на господарські будівлі, у якому просив: 1) визнати недійсним договір дарування домоволодіння від 13.05.2002 р., укладений між ним та відповідачкою ОСОБА_4 , у частині належності на праві власності останній господарських будівель: стайні, стодоли, комори, які розташовані по АДРЕСА_1 ; 2) визнати за ним право власності на вказані господарські будівлі, які є приналежними до житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 30.06.2016 р. зустрічний позов ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 30.08.2016 р. провадження у справі зупинено у зв`язку з призначенням будівельно-технічної експертизи.

Ухвалою суду від 19.02.2018 р. після надходження висновку експертизи провадження у справі поновлено.

Ухвалою суду від 27.03.2018 р. у справі призначено підготовче засідання у рамках її розгляду за правилами загального позовного провадження.

27.03.2018 р. ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , діючи як треті особи із самостійними вимогами на предмет спору, у рамках даної цивільної справи подали позов до відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування та визнання права власності на частку в колгоспному дворі, у якому просили: 1) визнати незаконним і скасувати договір дарування житлового будинку від 21.02.1996 р., укладений між відповідачами, посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Шкіндер С.В. та зареєстрований у реєстрі за № 670; 2) визнати незаконним і скасувати договір дарування житлового будинку від 13.05.2002 р., укладений між відповідачами, посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Шкіндер С.В. та зареєстрований у реєстрі за № 1074; 3) визнати за ОСОБА_5 право власності на ј частину будинковолодіння АДРЕСА_1 ; 4) визнати за ОСОБА_6 право власності на ј частину будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 13.09.2018 р. позов третіх осіб із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів та визнання права власності на частку у колгоспному дворі об`єднано в одне провадження з первісним та зустрічним позовами.

Ухвалою суду від 03.05.2019 р. підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

Первісний позов ОСОБА_4 обґрунтовувала тим, що спірне будинковолодіння АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном подружжя її та її колишнього чоловіка ОСОБА_1 . Вони перебували у шлюбі з 1976 р. до 1995 р., у 1996 р. відповідач подарував їй спірне будинковолодіння. 13.05.2002 р. на підставі договору дарування вона подарувала відповідачу більшу частину спірного АДРЕСА_2 , а саме наступні приміщення та господарські споруди: у підвалі приміщення І-гараж, П, Ш-кладова; І поверх П-коридор, Ш-кладова, 1-1-передпокій, 1-4-житлова площею 22,9 кв.м, 1-5-житлова площею 12,2 кв.м, а всього житловою площею 35,1 кв.м; літню кухню Б, комору Д, підвал Д, криницю АДРЕСА_3 залишилась у її власності на праві спільної часткової власності. Тривалий час позивачка, перебуваючи на роботі за кордоном, не проживала у спірному будинку, однак, постійно надавала відповідачу кошти на утримання і покращення майна. Коли вона повернулась у 2013 р., відповідач почав чинити їй перешкоди у користуванні її частиною будинку, вона потрапила до своєї частини будинку лише з працівниками міліції та виявила, що відповідач позабирав всі її речі, документи, рухоме майно. Відповідач продовжує чинити їй перешкоди, не допускає її до її частини будинковолодіння. Тому вона змушена була заявити позов про поділ спірного нерухомого майна в натурі.

Зустрічний позов ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 вони побудували домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке складалось із житлового будинку, криниці та надвірної вбиральні, на земельній ділянці під забудову, яка була виділена йому в 1984 р. Свідоцтво про право власності було видане на його ім`я на підставі рішення виконкому Поберезької сільської ради від 05.02.1996 р. 15.08.1995 р. шлюб між ними розірвано, вони продовжували проживати окремо в одному будинку. 21.02.1996 р. це домоволодіння, яке складалось лише із житлового будинку, колодязя та вбиральні, він подарував ОСОБА_4 . Відповідачка згідно договору дарування від 13.05.2002 р. подарувала йому 52/100 цього домоволодіння, зокрема, такі приміщення: у підвалі гараж площею 33,2 кв.м, кладову площею 4,2 кв.м, комору площею 21,6 кв.м; у будинку коридор площею 3,9 кв.м, кладову площею 5,8 кв.м, передпокій площею 8,7 кв.м, кухню площею 12,2 кв.м, житлову кімнату площею 22,9 кв.м; з господарських споруд літню кухню Б вартістю 8516 грн., комору Д вартістю 2997 грн., підвал Д вартістю 1484 грн., криницю №1 вартістю 713 грн. У власності ОСОБА_4 залишились такі господарські будівлі: стайня В площею 29,0 кв.м. вартістю 4145 грн., стодола Г площею 34,5 кв.м вартістю 4782 грн., комора Ж площею 20,0 кв.м вартістю 3854 грн. Вказані господарські будівлі загальною вартістю 12779 грн., які залишились у власності відповідачки, побудовані ним за власні кошти після розірвання шлюбу, тому повинні належати йому на праві власності.

Позов третіх осіб із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_5 та ОСОБА_6 обґрунтовано тим, що їхні батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 після офіційного розлучення у 1995 р. продовжували проживати однією сім`єю у спірному будинковолодінні, яке мало статус колгоспного двору. Відповідно до довідки Поберезької сільської ради № 49 від 22.01.2018 р. станом на 15.04.1991 р. згідно із записами у погосподарських книгах у колгоспному дворі по АДРЕСА_1 були зареєстровані: ОСОБА_1 , 1956 р.н. голова сім`ї, ОСОБА_4 , 1958 р.н. дружина, ОСОБА_7 , 1977 р.н. дочка, ОСОБА_6 , 1987 р.н. дочка. Ці четверо членів двору мали право власності на майно колишнього колгоспного двору, оскільки на день введення в дію Закону України «Про власність» (15 квітня 1991 р.) проживали однією сім`єю в даному колгоспному дворі, свого права на частку в зазначеному майні не втратили. Після набрання чинності Законом України «Про власність» вони стали співвласниками будинковолодіння по ј частині. Кожній з них, як неповнолітнім станом на 15.04.1991 р., належить право власності на ј частину спірного будинковолодіння, яке порушено оскаржуваними договорами дарування, укладеними між відповідачами.

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_4 та її представник адвокат Говзан М.М. у судовому засіданні підтримали уточнені позовні вимоги та просили їх задоволити, пояснили, що позивачка віддарувала відповідачу більшу частку будинковолодіння, тому хоче реального розподілу будинковолодіння у рівних частках та встановлення порядку користування земельною ділянкою, яка нею приватизована; згідно договору дарування не визначено окремого входу до її частини будинковолодіння, тому вважають, що цим договором не проведено реального розподілу; договір дарування нею не оспорюється. Зустрічний позов не визнали, посилаючись на його безпідставність, оскільки будинковолодіння в цілому житловий будинок та всі господарські будівлі і споруди були побудовані у шлюбі сторін; просили відмовити у задоволенні зустрічного позову. Позов третіх осіб із самостійними вимогами визнали, позивачка пояснила, що вона працювала у колгоспі ім. Ілліча, була членом колгоспу, відповідач працював водієм у цьому ж колгоспі, був членом колгоспу; йому колгосп виділив земельну ділянку під забудову, на якій вони побудували спірне будинковолодіння, що мало статус колгоспного двору; не заперечували щодо задоволення цього позову та визнання за кожною з дочок права власності на ј частину будинковолодіння.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 та його представник адвокат Новосільська О.Б. у судовому засіданні не визнали первісний позов, посилаючись на те, що згідно договору дарування від 13.05.2002 р. визначені конкретні приміщення у житловому будинку та господарські будівлі, які подаровані ОСОБА_1 та які залишились у власності ОСОБА_4 на підставі розподілу ідеальних часток у загальній власності на будинковолодіння, зробленого Івано-Франківським ОБТІ. Таким чином, за договором дарування, який позивачкою не оспорюється, мав місце реальний поділ будинковолодіння. Друга вимога первісного позову щодо встановлення порядку користування земельною ділянкою також є безпідставною та незаконною, оскільки вся присадибна земельна ділянка по АДРЕСА_1 знаходиться у приватній власності позивачки. Просили відмовити у первісному позові. Не визнали позов третіх осіб із самостійними вимогами, посилаючись на його недоведеність та відсутність належних і допустимих доказів того, що спірне будинковолодіння мало статус колгоспного двору. ОСОБА_1 дійсно працював у колгоспі водієм по договору найму з 1983 р. до 1988 р., але членом колгоспу не був, ОСОБА_4 у колгоспі не працювала. Тому у погосподарських книгах та виданій на їх підставі довідці Поберезької сільської ради будинковолодіння безпідставно віднесено до категорії колгоспного двору. Просили відмовити у позові третіх осіб. Зустрічний позов підтримали і просили його задоволити.

Третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_6 та представник обох третіх осіб ОСОБА_8 у судовому засіданні підтримали вимоги за своїм позовом та просили їх задоволити.

Заслухавши вступне слово позивачки та її представника, відповідача та його представника, третьої особи та представника третіх осіб, показання свідків, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що всі три позови первісний, зустрічний та позов третіх осіб із самостійними вимогами не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Встановлено, що сторони за первісним позовом позивачка ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_1 під час перебування у зареєстрованому шлюбі побудували будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Спірне будинковолодіння споруджене згідно будівельного паспорту на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудівнику ОСОБА_1 , за 1984 рік. Як випливає з акту виносу в натурі меж земельної ділянки та розбивки будівель від 21.05.1984 р., на підставі рішення виконкому Тисменицької районної ради народних депутатів № 90 від 11.04.1984 р. у відповідності з проектом забудови земельної ділянки встановлено в натурі межі земельної ділянки, виділеної ОСОБА_1 для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських споруд, площею 0,07 га (т.1, а.с.29 також зв. ст. 30 також зв. ст.).

Згідно технічного паспорту від 01.08.1989 р., оригінал якого оглянуто в судовому засіданні, а копія підшита на а.с.1-7 т.2, житловий будинок по АДРЕСА_1 , 1988 року побудови, складається з підвалу загальною площею 101,4 кв.м, у якому наявні такі приміщення: гараж І площею 33,2 кв.м, комора (кладова) П площею 4,2 кв.м, комора Ш площею 21,6 кв.м, комора ІV площею 21,1 кв.м, комора V площею 21,3 кв.м, та першого поверху з такими приміщеннями: сходова клітка І площею 10,1 кв.м, коридор П площею 3,9 кв.м, комора Ш площею 5,8 кв.м, прихожа 1-1 площею 8,7 кв.м, житлова 1-2 площею 21,3 кв.м, житлова 1-3 площею 22,2 кв.м, житлова 1-4 площею 22,9 кв.м, кухня 1-5 площею 12,2 кв.м, загальною площею 107,1 кв.м житловою площею 66,4 кв.м.

У останньому розділі вказаного технічного паспорту «Характеристика будинку, господарських будівель та споруд» (т.2, а.с.7) Івано-Франківським ОБТІ 05.02.1996 р. внесено виправлення, належним чином засвідчені відповідним штампом, зокрема, закреслено написи: житловий будинок А, вбиральня Б, криниця N1, та внесено наступні характеристики: житловий будинок А, літня кухня Б, стайня В, стодола Г, комора Д, комора Ж, вбиральня З, криниця N1, огорожа N2.

Технічні паспорти, які виготовлено сторонами станом на 10.05.2002 р., а саме: позивачкою (т.1, а.с.10-12 також зв.ст.) та відповідачем (т.2, а.с.145-148), є аналогічними старому технічному паспорту з урахуванням внесених до нього виправлень, у них відображені ті ж складові підвалу і першого поверху житлового будинку та ті ж господарські будівлі і споруди.

Згідно наданої Івано-Франківським ОБТІ копії інвентаризаційної справи на спірне будинковолодіння до його складу, крім вказаних дев`яти об`єктів (житловий будинок А, літня кухня Б, стайня В, стодола Г, комора Д, комора Ж, вбиральня З, криниця N1, огорожа N2), входить також підвал Д (т.1, а.с.66).

Шлюб між сторонами розірвано 15.08.1995 р., що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (т.1, а.с.31).

21.02.1996 р. між сторонами укладено договір дарування жилого будинку, посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Шкіндер С.В. за реєстровим № 670 (т.1, а.с.15 також зв. ст.), відповідно до якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_4 спірний житловий будинок А житловою площею 66,4 кв.м по АДРЕСА_1 та наступні господарські будівлі вбиральню Б та колодязь N1. Житловий будинок належав ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, видане виконавчим комітетом Поберезької сільської ради народних депутатів 05.02.1996 р., зареєстрованого в Івано-Франківському ОБТІ 05.02.1996 р. за № 461.

13.05.2002 р. між сторонами укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Шкіндер С.В. за реєстровим № 1074, оригінал якого оглянуто в судовому засіданні, належна копія якого долучена до матеріалів справи (т.2, а.с.144 також зв. ст.).

Відповідно до цього договору ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_1 52/100 частини спірного житлового будинку АДРЕСА_1 , зокрема, такі приміщення: у підвалі гараж І площею 33,2 кв.м, дві кладові (комори) П і Ш відповідно площею 4,2 кв.м та 21,6 кв.м; на першому поверсі будинку коридор П площею 3,9 кв.м, комору Ш площею 5,8 кв.м, прихожу (передпокій) 1-1 площею 8,7 кв.м, житлову 1-4 площею 22,9 кв.м, житлову 1-5 площею 12,2 кв.м (згідно технічного паспорту це кухня); з господарських споруд літню кухню Б, комору Д, підвал Д, криницю N1.

Як вказано у договорі дарування, житловий будинок в цілому складається з цегляного житлового будинку А житловою площею 66,4 кв.м, літньої кухні Б, стайні В, стодоли Г, комори Д, комори Ж, вбиральні З, криниці N1, огорожі N2 та належить дарителю ОСОБА_4 на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Шкіндер С.В. 21.02.1996 р. за реєстровим № 670 та зареєстрованого в Івано-Франківському ОБТІ за № 461 від 26.02.1996 р.

Право власності відповідача на 52/100 частини спірного будинковолодіння зареєстровано Івано-Франківським ОБТІ 03.06.2002 р. за реєстровим № 461, що підтверджується відповідним реєстраційним написом на правоустановлюючому документі (т.2, а.с.144 зв. ст.).

Після укладення і посвідчення вказаного договору дарування та реєстрації за відповідачем права власності на 52/100 частини спірного будинковолодіння у власності позивачки залишилось 48/100 частин спірного будинковолодіння, які складаються з наступних приміщень: у підвалі комора ІV площею 21,1 кв.м, комора V площею 21,3 кв.м; на першому поверсі будинку сходова клітка І площею 10,1 кв.м, житлова 1-2 площею 21,3 кв.м, житлова 1-3 площею 22,2 кв.м; з господарських споруд стайня В, стодола Г, комора Ж, вбиральня З, огорожа N2.

Вказані обставини щодо реєстрації за сторонами права власності підтверджені довідкою Івано-Франківського ОБТІ від 14.04.2016 р. (т.1, а.с.13).

Судом встановлено, що згідно договору дарування від 13.05.2002 р. визначені конкретні приміщення у житловому будинку та господарські будівлі, які подаровані ОСОБА_1 та які залишились у власності ОСОБА_4 , на підставі розрахунку ідеальних часток у загальній власності на будинковолодіння, зробленого Івано-Франківським ОБТІ 11.05.2002 р. (т.1, а.с.67 також зв. ст.), що свідчить про реальний поділ спірного будинковолодіння між сторонами.

Позивачка, яка у судовому засіданні посилалась на те, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні її частиною будинку, не допускає її до її частини будинковолодіння, фактично не заперечувала обставину щодо проведеного між сторонами реального поділу будинковолодіння, що мав місце у 2002 р.

Відповідно до наданої відповідачем довідки Поберезького старостинського округу Єзупільської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області № 147 від 29.03.2021 р. (т.2, а.с.149) відповідач зареєстрований і проживає один в частині будинку (52/100 згідно договору дарування від 13.05.2002 р.) по АДРЕСА_1 ; в іншій частині будинку (48/100) за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані і проживають ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

Обставина щодо присвоєння різних номерів належним сторонам частинам спірного будинковолодіння, яка підтверджується вказаною довідкою, стороною позивача за первісним позовом не спростована.

Суд критично оцінює твердження позивачки про те, що договором дарування не проведено реального розподілу, оскільки не визначено окремого входу до її частини будинковолодіння. При цьому суд враховує, що у разі реального розподілу нерухомого майна, у тому числі і за рішенням суду, сторони зобов`язані привести виділені їм частини житлового будинку у відповідність до Державних будівельних норм, провести після виготовлення та погодження відповідних проектів необхідні переобладнання, зокрема, щодо влаштування окремого входу до своєї частини, обладнати автономні системи електропостачання, газопостачання і опалення.

Таким чином, судом встановлено, що між сторонами проведено реальний поділ спірного будинковолодіння на підставі договору дарування від 13.05.2002 р.

За загальним правилом закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплено у ч.1 ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України, згідно якої дію акту цивільного законодавства в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності. До події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до вимог ст.16 Закону України «Про власність», чинного на час укладення між сторонами договору дарування, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належало їм на праві спільної сумісної власності; здійснення ними цього права регулювалось цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Згідно ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, було його спільною сумісною власністю; кожен з подружжя мав рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя могло укладати між собою всі дозволені законом майнові угоди (ст.27 КпШС України).

У разі поділу майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнавалися рівними (ст.28 КпШС України).

Відповідно до ч.3 ст.244 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.), чинного на час укладення договору дарування від 13.05.2002 р., до договорів дарування нерухомого майна застосовувалися правила ст.227 цього Кодексу, яка передбачала нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією із сторін був громадянин.

Суд зазначає, що укладений між сторонами 13.05.2002 р. договір дарування житлового будинку, на підставі якого між ними проведено реальний поділ спірного будинковолодіння, відповідає вимогам ч.3 ст.367 та ч.4 ст.372 чинного ЦК України, відповідно до яких договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій та у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

З урахуванням встановлених обставин, з огляду на те, що позивачкою не оспорюється договір дарування від 13.05.2002 р., суд вважає необґрунтованою та безпідставною першу вимогу за первісним позовом про реальний розподіл спірного будинковолодіння.

Друга вимога первісного позову про встановлення порядку користування земельною ділянкою є похідною від першої основної вимоги про реальний розподіл будинковолодіння, тому також не підлягає до задоволення.

Крім того, суд враховує, що спірна присадибна земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 0,15 га знаходиться у власності позивачки ОСОБА_4 , що посвідчується чинним державним актом на право приватної власності на землю, копія якого містить на а.с.152 т.2. З огляду на це вимогу про встановлення порядку користування земельною ділянкою, яка знаходиться у приватній власності, слід вважати безпідставною.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_1 , то суд вважає за необхідне наголосити на таких обставинах.

Позивач стверджує, що згідно договору дарування від 21.02.1996 р. подарував відповідачці домоволодіння, яке складалося лише із житлового будинку, колодязя та вбиральні. Решта господарських будівель, з яких частина літня кухня Б, комора Д, підвал Д були подаровані йому відповідачкою 13.05.2002 р., а частина стайня В, стодола Г, комора Ж залишились у власності відповідачки, побудовані ним після розірвання шлюбу за власні кошти та являються його особистою приватною власністю.

Однак, судом встановлено, що станом на 05.02.1996 р. до складу спірного будинковолодіння входили житловий будинок А, літня кухня Б, стайня В, стодола Г, комора Д, комора Ж, вбиральня З, криниця N1, огорожа N2, що підтверджується технічним паспортом від 01.08.1989 р. з відповідними, належно засвідченими Івано-Франківським ОБТІ, виправленнями (т.2, а.с.7).

Позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що протягом шести місяців після розірвання шлюбу, тобто у період з 15.08.1995 р. до 05.02.1996 р., він побудував вказані вище господарські будівлі. Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 пояснили, що літня кухня і стайня будувались у 1994-1995 р.

Крім того, суд зазначає, що позивач просить визнати за ним право власності на господарські будівлі, які є приналежними до житлового будинку, що не передбачено нормами цивільного законодавства. Господарські будівлі, як приналежність житлового будинку (головної речі), не є самостійними об`єктами права власності.

Згідно ст.132 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.), ст.186 чинного ЦК України приналежністю є річ, призначена служити головній речі, призначена для обслуговування іншої (головної) речі та пов`язана з нею спільним призначенням. Приналежність наслідує долю головної речі, слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заявивши першу вимогу за зустрічним позовом про визнання частково недійсним договору дарування від 13.05.2002 р., позивач не послався на жодну з норм ЦК УРСР (у редакції 1963 р.), які передбачали недійсність угод, та на жодну з норм чинного ЦК України щодо недійсності правочинів.

У відповідності з вимогами ч. 1-5 ст.203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, суд враховує, що позивач, підписавши 13.05.2002 р. оспорюваний договір дарування та зареєструвавши на підставі цього договору 03.06.2002 р. своє право власності на 52/100 частини спірного будинковолодіння, погодився з умовами договору у частині розподілу господарських будівель, які не оспорював до 2016 р., з даним позовом до суду звернувся лише через чотирнадцять років.

З урахуванням викладеного, встановленої судом відповідності оспорюваного договору вимогам закону та його дійсності як такого, що відповідає загальним вимогам чинності правочину, необґрунтованості та незаконності вимоги про визнання права власності на господарські будівлі, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Щодо позову третіх осіб із самостійними вимогами суд зазначає наступне.

Відповідно до довідки Поберезької сільської ради № 49 від 22.01.2018 р., оригінал якої оглянуто у судовому засіданні, а копія підшита на а.с.189 т.1, станом на 15.04.1991 р. згідно із записами у погосподарських книгах у колгоспному дворі по АДРЕСА_1 були зареєстровані: ОСОБА_1 , 1956 р.н. голова сім`ї, ОСОБА_4 , 1958 р.н. дружина, ОСОБА_7 , 1977 р.н. дочка, ОСОБА_6 , 1987 р.н. дочка.

Вказана довідка видана на підставі погосподарських книг Поберезької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області за 1983-1985 р., 1986-1990 р., 1991-1995 р., засвідчені копії яких підшиті на а.с.230-235 т.1. Згідно погосподарських книг голова господарства ОСОБА_1 працював шофером у колгоспі ім. Ілліча, потім шофером у колгоспі «Тепличний»; його дружина ОСОБА_4 працювала робітницею на Івано-Франківському молокозаводі.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13.04.1979 р. № 112/5 (далі Вказівки № 112/5), а згодом аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12.05.1985 р. за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25.05.1990 р. № 69 (далі Вказівки № 69).

Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Відповідно до абз.2 п.20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, у яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.

Згідно оглянутої у судовому засіданні трудової книжки відповідача ОСОБА_1 , копія якої підшита на а.с.121 т.2, останній 18.03.1983 р. прийнятий на роботу шофером другого класу в колгосп «Ілліча», 03.01.1985 р. переведений на роботу в колгосп «Тепличний» у зв`язку із роз`єднанням колгоспу «Ілліча», де прийнятий на посаду шофера другого розряду; 14.01.1988 р. звільнений з роботи в колгоспі «Тепличний» за власним бажанням.

Відповідно до інформації архівного відділу Тисменицької РДА від 14.05.2018 р. (т.1, а.с.236) у протоколах засідання правління та загальних зборів колгоспу «Ілліча» (колгосп «Тепличний») за 1983, 1988 роки не виявлено відомостей про прийняття та звільнення ОСОБА_1 з членів колгоспу.

Судом встановлено відсутність доказів того, що голова господарства (сім`ї) ОСОБА_1 , який працював водієм у колгоспі, був членом колгоспу, а також того, що хтось із дорослих членів господарства був працюючим членом колгоспу.

За таких обставин суд вважає необґрунтованим віднесення господарства сторін до суспільної групи «колгоспний двір» згідно даних погосподарського обліку та приходить до висновку про відсутність підстав для твердження, що спірне будинковолодіння мало статус колгоспного двору,майно якого відповідно до вимог ст. 120, 123 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) належало його членам у рівних частках на засадах спільної сумісної власності.

Треті особи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надали суду належних, допустимих, достовірних і достатніх у своїй сукупності доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовували свій позов про визнання недійсними договорів та визнання права власності на частку в колгоспному дворі.

З огляду на викладене позов третіх осіб із самостійними вимогами на предмет спору також не підлягає до задоволення.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 58 Конституції України, ст. 120, 123, 132, 227, 244 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.), ст. 22, 27, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, ст. 5, 186, 203, 367, 372 ЦК України, ст.16 Закону України «Про власність», Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах, керуючись ст. 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Відмовити у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна в натурі, встановлення порядку користування земельною ділянкою, у зустрічному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання частково недійсним договору дарування, визнання права власності на господарські будівлі та у позові третіх осіб із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів, визнання права власності на частку у колгоспному дворі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачка: ОСОБА_4 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Представник позивача: ОСОБА_2 , АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Представник відповідача: ОСОБА_3 , м. Івано-Франківськ, вул. Незалежності, 152.

Треті особи із самостійними вимогами: ОСОБА_5 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ;

ОСОБА_6 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Представник третіх осіб: ОСОБА_8 , АДРЕСА_5 .

Повне судове рішення складено 11.07.2022 р.

Суддя Марія ХОМИНЕЦЬ