Провадження № 22-ц/812/252/22 Головуючий суду першої інстанції Гаврасієнко В.О.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2022 року м. Миколаїв Справа 487/3340/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Лівшенко О.С.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1 - Труби К.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», Банк) на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Гаврасієнка В.О., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

10 червня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» через засобу поштового зв`язку звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Доводи позову обґрунтовано тим, що 21 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір № NKKCLES00636.

Відповідно до умов договору Банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 255 205 грн, строк повернення яких сторони визначили до 14 жовтня 2016 року, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки у розмірі 22% річних за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з кожним, були укладені договори поруки №№ NKKCLES00636/DP2, № NKKCLES00636/DP1.

Кредитор свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі.

Між тим ОСОБА_1 в порушення умов кредитного договору, свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів у встановленому договором порядку та строки не виконав внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 21 травня 2020 року складає 719 583,79 грн, з якої: 213 761,88 грн заборгованість за кредитом; 7 690,88 грн заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 498 131,03 грн пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Посилаючись на викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на його користь заборгованість у розмірі 719 583,79 грн станом на 21 травня 2020 року за кредитним договором NKKCLES00636 від 21 жовтня 2011 року, з якої: 213 761,88 грн заборгованість за кредитом; 7 690,88 грн заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 498 131,03 грн пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено повністю з підстав пропуску позовної давності.

Рішення суду мотивовано тим, що банком пропущено позовну давність щодо стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 719 583,79 грн, оскільки останній платіж за кредитним договором відповідачем було здійснено 15 вересня 2016 року, а з позовом до суду Банк звернувся лише 15 червня 2020 року, тобто зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, в зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Не погодившись з судовим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило скасувати його та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» мотивувало тим, що пунктом 6.8. Договору передбачено, що позовна давність за вимогами про стягнення кредиту, винагороди, процентів за користування кредитом, неустойки встановлено тривалістю 5 років.

Таким чином сторонами кредитного договору позовна давність за вимогами щодо стягнення кредиту, винагороди, процентів за користування кредитом, неустойки була збільшена та погоджена до 5 років.

Суд першої інстанції зазначеному пункту договору відповідної правової оцінки у судовому рішення не надав та помилково зазначив, що Банк звернувся із позовом в червні 2020 року, а відтак пропустив позовну давність, що не відповідає дійсним обставинам справи.

Отже вимоги Банку по стягненню кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди неустойки (пені штрафу) підлягали задоволенню в межах погодженого сторонами строку 5 річної позовної давності.

Відповідно до пункту 5.1. Договору поруки № NKKCLES00636/DP2 від 21 жовтня 2011 року укладеного між позивачем та ОСОБА_2 та аналогічного договору поруки № NKKCLES00636/DP1 від тієї ж дати, укладеного між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 сторони прийшли до згоди, що строк в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором встановлюється протягом 5 років.

З умов кредитного договору вбачається, що останнім днем виконання зобов`язань є 14 жовтня 2016 року.

Враховуючи те, що Банк звернувся з позовом в червні 2020 року, то позовна давність за вимогами по поверненню кредиту, процентів, винагороди та неустойки позивачем не пропущена.

Крім того, у суду першої інстанції відсутні правові підстави для відмови у стягненні заборгованості з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які в судові засідання не з`явились без повідомлення причин неявки, про час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку та відповідно до частини 3 статті 267 ЦК України з заявою до суду про застосування позовної давності не зверталися. За такого у суду були відсутні правові підстави для відмови у стягненні з них заборгованості.

Отже самостійне застосування судом позовної давності без заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є грубим порушенням норм діючого законодавства.

Таким чином, судом неправомірно не взято до уваги погодження сторонами позовної давності терміном у 5 років, що призвело до помилкового висновку про пропуск позивачем позовної давності.

На день слухання справи від учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 21 жовтня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № NKKCLES00636, за умовами якого відповідачу був наданий кредит у розмірі 255 205,00 грн на строк до 14 жовтня 2016 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. За користування кредитними коштами передбачена сплата процентів у розмірі 22% річних ( пункт А.6. Договору).

Повернення кредитних коштів та сплату процентів за їх користування умовами договору передбачено проводити щомісячно, у розмірі та у строки передбачені Графіком, який є додатком № 1 до кредитного договору.

Згідно з умовами кредитного договору (пункт 2.2.2, пункт 2.2.3) позичальник зобов`язаний сплатити відсотки за користування кредитом згідно умов договору, а також згідно з графіком погашення кредиту, процентів та винагороди. Здійснювати повернення кредиту в дату сплати згідно Графіку погашення кредиту, процентів, винагороди.

Додатком №1 до № NKKCLES00636 від 21 жовтня 2011 року є графік погашення кредиту процентів та винагороди від 27 жовтня 2011 року, яким визначено термін повернення кредиту 14 жовтня 2016 року.

Пунктом А.3 кредитного договору передбачено здійснення погашення кредиту, відсотків, винагороди в порядку і терміни згідно графіку погашення, який є невід`ємною частиною договору.

У забезпечення виконання зобов`язання за договором, 21 жовтня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № NKKCLES00636/DP2, за умовами якого поручитель ОСОБА_2 зобов`язалася нести відповідальність перед банком солідарно з ОСОБА_1 по кредитному договору № NKKCLES00636 від 21 жовтня 2011 року.

Аналогічний договір поруки № NKKCLES00636/DP1 від тієї ж дати, укладено між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 , за умовами якого поручитель ОСОБА_3 зобов`язався нести відповідальність перед банком солідарно з ОСОБА_1 по кредитному договору № NKKCLES00636 від 21 жовтня 2011 року.

За цими договорами поручителі зобов`язалися повернути кредит в строк до 14 жовтня 2016 року, відповідати перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів та інших платежів, відшкодування збитків.

Внаслідок порушення графіку погашення кредиту і сплати процентів, станом на 21 травня 2020 року прострочена заборгованість по кредиту, процентам та з урахуванням пені складає, згідно з наданим Банком розрахунком 719 583,79 грн, з яких 213 761,88 грн заборгованість за кредитом, 7 690,88 грн заборгованість по процентам за користування кредитом, 498 131,03 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж ОСОБА_1 був здійснений 15 вересня 2016 року на суму 3 602,85 грн.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржене рішення суду першої інстанції не відповідає.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) тривалістю в один рік (пункт 1 частини 2 статті 258 ЦК України).

У силу частини 1 статті 259 ЦПК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 14 числа кожного місяця до закінчення строку договору (14 жовтня 2016 року), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення.

За матеріалами позичальник відповідно до графіку сплати заборгованості повинен був сплатити черговий платіж 15 вересня 2016 року у розмірі 6 627.63 грн. Останній сплатив 15 вересня 2016 року у розмірі 8 000 грн ( 3 602.85 грн тіло кредиту та 4 397.15 грн проценти). Ці обставини сторони визнали. Наступним платежем відповідно до погодженого графіку є дата 14 жовтня 2016 року, яка збігається із закінченням строку кредитування (договору кредиту). В зазначену дату сплати чергового платежу, позичальник цей платіж не сплатив, а тому у Банку виникло право звернення до суду за захистом своїх прав на наступний день після цієї дати, а саме з 15 жовтня 2016 року, що є початком перебігу позовної давності.

Пунктом 6.8 кредитного договору передбачено, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів встановлюються сторонами тривалістю 5 років, тобто сторони кредитного договору збільшили позовну давність за двомовністю між собою.

Аналогічне погодження сторін щодо збільшення позовної давності міститься в пункті 5.1. Договорів поруки.

Банк звернувся до суду через засоби поштового зв`язку 10 червня 2020 року, що відповідає поштовій позначки на конверті, отже звернувся в межах п`ятирічної позовної давності.

За наведеного, висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності за вимогами позивача, включно з вимогою за тілом кредиту, процентами та пенею, по суті є безпідставним.

Щодо обґрунтованості позовних вимог до позичальника відповідача ОСОБА_1 .

Відповідно до частини 2 статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 ("Позика") глави 71 ("Позика. Кредит. Банківський вклад"), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

За частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві ОСОБА_1 . Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами впродовж 60 місяців до 14 жовтня 2016 року включно.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до 14 жовтня 2016 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 14 жовтня 2016 року ОСОБА_1 мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 14 числа кожного місяця.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

За умовами пункту А6 Кредитного договору позикодавець за надані кредитні кошти сплачує проценти у розмірі 22% річних.

Між тим з наданого Банком розрахунку встановлено, шо позивач в межах строку кредитування нараховував позичальнику проценти у розмірі 22%, а також 23%, зокрема за період з 19 листопада 2014 року та до 15 жовтня 2016 року.

За підпунктом 2.3.1. Кредитного договору Банк має право збільшити розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів в Україні. При цьому Банк за 20 днів до зміни процентної ставки, направляє позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки, де міститься графік погашення кредиту, процентів та винагороди з урахуванням нової процентної ставки.

Крім того за певних обставин, перелічених у підпункті 2.3.3. Кредитного договору банк на свій розсуд має право змінити умови цього договору.

Проте відповідно до пункту 7.3. Кредитного договору будь-які зміни та доповнення до цього договору дійсні тільки у випадку, якщо вони оформлені в письмовому виді за належними підписами обох сторін.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом ( частина 3 стаття 12, стаття 81 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частина 4 стаття 12 ЦПК України).

Позивач при зверненні до суду з позовом та обґрунтовуючи свої вимоги щодо сплати процентів за користування кредитними коштами не надав суду достатніх доказів, що між сторонами з 19 листопада 2014 року було узгоджено зміну процентної ставки з 22% до 23%, а тому заборгованість за процентами за користування кредитом підлягає перерахунку саме з 22% річних.

Отже розмір заборгованості за кредитним договором за період з 27 жовтня 2011 по 14 жовтня 2016 року складає:

- тіло кредиту:

Кількість днів, за які нарахована заборгованість 1 814 днів;

Сума погашення тіла кредиту 26 238,12 грн;

Залишок поточної заборгованості за наданим кредитом 210 087,67 грн;

Залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом 3 674,21 грн;

Загальний залишок заборгованості за наданим кредитом 213 761,88 грн (210 087,67 + 3 674,21) грн;

-проценти:

Процентна ставка - 22%.

Нараховано процентів на загальний залишок заборгованості 199 691,83 грн;

Сплачено процентів 193 678,02 грн;

Загальний залишок заборгованості за процентами 6 013,81 (199 691,83 193 678,02 )грн.

Щодо вимог про стягнення пені.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 ЦК України).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

За умовами пункту А.7. Кредитного договору при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пунктами 1.2 (порушення строків повернення кредиту), 2.2.3.(обов`язок сплати процентів за встановленим графіком), 2.3.3. (обов`язок погашення кредиту відповідно до графіку), 2.4.1., 4.9. Кредитного договору, позичальник сплачує банку пеню в розмірі: 0.138%.

За розрахунком Банку загальна сума нарахованої пені складає 498 131.03 грн, однак з таким розрахунком пені апеляційний суд не погоджується, оскільки Банк продовжував нараховувати пеню за межами строку кредитування, що не передбачено наведеними нормами матеріального права та умовами Кредитного договору, а тому вважає за необхідне визначити заборгованість по пені на час закінчення строку кредитування з урахуванням наведеного розрахунку за основними зобов`язаннями у розмірі 189 976.21 грн.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина 2 статті 551 ЦК України).

Тлумачення частини 3 статті 551 ЦК України свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: (а) якщо він значно перевищує розмір збитків; (б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Колегія суддів апеляційного суду, виходячи з обставин, що кредитні кошти позичальник отримав для погашення своїх зобов`язань за іншими кредитними зобов`язаннями у цьому ж Банку, за період кредитування намагався сплатити заборгованість, та позивач не навів жодних розрахунків, у якому розмірі йому завдані збитки неналежним поверненням кредитних коштів, а також з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства, вважає за можливе зменшити розмір неустойки до 100 000 грн.

Щодо позовних вимог до поручителів відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , то слід зазначити таке.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки (частини 4 статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 4.1. Договорів поруки №№ NKKCLES00636/DP2, № NKKCLES00636/DP1 від 21 жовтня 2011 року зазначено строк дії договорів до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

Між тим строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення (частина 1 статті 251 ЦК України). Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина 1 статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина 1 статті 252 ЦК України).

Отже, умова договорів поруки про їхню дію до повного виконання зобов`язань за кредитним договором не є строком, встановленим у договорі поруки, оскільки останній визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. З огляду на цей висновок підлягає застосуванню припис, викладений у реченні другому частини 4 статті 559 ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Про таке застосування цієї норми права зазначено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11, від 10 квітня 2019 року у справі № 604/156/14-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц, від 3 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11, від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц.

Зазначений шестимісячний строк є преклюзивним, тобто його сплив є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові до поручителя. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати.

З відповідним позовом про стягнення кредитної заборгованості з поручителів кредитор може звернутися протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 та від 27 березня 2019 року у справі № 200/15135/14-ц.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з графіком погашення кредиту, наведеним у додатку № 1 до кредитного договору погашати кредит треба було щомісячними платежами, кожен з яких мав бути внесений не пізніше дати, визначеної для нього цим графіком. Отже, сторони кредитного договору встановили порядок виконання позичальником окремих зобов`язань з внесення періодичних платежів, що входять до змісту зобов`язання за цим договором.

За змістом частини 4 статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги у зв`язку з припиненням поруки за відповідною частиною основного зобов`язання.

Тобто встановлений у частині четвертій статті 559 ЦК України у відповідній редакції шестимісячний строк слід обчислювати за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення, що є датою виконання основного зобов`язання.

За обставинами цієї справи простроченим вважається платіж від 14 жовтня 2016 року. Отже початок перебігу зазначеного шестимісячного строку слід визначати 15 жовтня 2016 року, а тому з вимогою до поручителів позивач міг звернутися впродовж шести місяців з цієї дати, визначеної для погашення кожного чергового платежу, однак із позовом у справі позивач звернувся лише 10 червня 2020 року. Тому колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що порука відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за Кредитним договором є припиненою.

З огляду на зазначене колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції, внаслідок неправильного застосування вищевказаних норм матеріального права, дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позовної давності.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованісті за кредитним договором № NKKCLES00636 від 21 жовтня 2011 року станом на 21 травня 2020 року у загальному розмірі 319 775 (триста дев`ятнадцять тисяч сімсот сімдесят п`ять) грн 69 коп, з яких: 213 761 грн 88 коп заборгованість за тілом кредиту; 6 013 грн 81 коп заборгованість за процентами за користування кредитними коштами; 100 000 грн пеня за порушення зобов`язань. В задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 слід відмовити з підстав припинення поруки.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судових витрат, до яких відповідно до статті 133 ЦПК України віднесені витрати з судового збору.

Ураховуючи наведене, судові витрати у цій справі підлягають перерозподілу.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини 1, 2 статті 141 ЦПК України).

За подачу позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір, виходячи зі ставки судового збору 1,5% з оспорюваної суми 719 583, 79 грн, що склало 10 793, 76 грн.

З подачу апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» було сплачено судовий збір у розмірі 16 190,64 грн.

Оскільки позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню у розмірі 319 775, 69 грн, що складає 44,44% від заявлених вимог, то на користь АТ КБ «ПриватБанк» з відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подачу позову у розмірі 4 796, 75 грн та за подачу апеляційної скарги у розмірі 7 195, 10 грн, а всього в загальному розмірі 11 991, 87 грн.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 грудня 2021 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ; проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; ЄДРПО - 14360570) заборгованість за кредитним договором № NKKCLES00636 від 21 жовтня 2011 року станом на 21 травня 2020 року у загальному розмірі 319 775 (триста дев`ятнадцять тисяч сімсот сімдесят п`ять) грн 69 коп, з яких: 213 761 грн 88 коп заборгованість за тілом кредиту; 6 013 грн 81 коп заборгованість за процентами за користування кредитними коштами; 100 000 грн пеня за порушення зобов`язань щодо повернення кредитних коштів, а також 11 991 (одинадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто одна) грн 87 коп. судового збору.

В задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 23 лютого 2022 року.