Справа № 466/5298/19 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/2558/21 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Юзефович Ю.І.,

з участю - представника апелянта - адвоката Шпака В.В., представника відповідача - адвоката Кравчука П.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 травня 2021 року (повний текст рішення складено 31 травня 2021 року), у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гірник Ігор Андрійович про визнання недійсною заяви про відмову від прийняття спадщини за законом, визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та зустрічним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гірник Ігор Андрійович про визнання недійсним відкликання відмови від прийняття спадщини,

В С Т А Н О В И В:

в липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому після зміни підстав заявленого позову, просила:

- визнати недійсною її заяву про відмову від прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчену 05 березня 2019 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гірником Ігорем Андрійовичем, зареєстровану в реєстрі за № 191, та включити її в коло спадкоємців за законом;

- визначити їй додатковий строк у 3 місяці для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті москва російської федерації помер її син - ОСОБА_7 . Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому нерухоме майно. Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Урумовою Жаною Михайлівною 11 січня 2019 року заведено спадкову справу № 1/2019, а нотаріусом московської міської нотаріальної палати Черніговим І.О. 22 грудня 2018 року заведено спадкову справу № 2/2018. Спадкоємцями першої черги за законом є вона - ОСОБА_1 , діти спадкодавця - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , а також дружина спадкодавця - ОСОБА_4 . 05 березня 2019 року вона подала заяву про відмову від прийняття спадщини за законом після смерті свого сина ОСОБА_7 , на користь неповнолітнього сина померлого - ОСОБА_5 , посвідчену 05 березня 2019 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гірником Ігорем Андрійовичем, зареєстровану в реєстрі за №191, адресовану компетентним органам. В подальшому, 06 травня 2019 року вона подала приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу Урумовій Жанні Михайлівні заяву про прийняття спадщини, якою одночасно відкликала заяву про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_5 . Вважає, що незважаючи на написання нею заяви про відмову від прийняття спадщини, від такої вона не відмовлялась, оскільки особисто не подавала та не надсилала нотаріусу ОСОБА_8 заяву про відмову від прийняття спадщини. Крім того, 05 березня 2019 року нею було підписано ще одну заяву про відмову від спадщини на користь ОСОБА_5 , адресовану нотаріусам московської міської нотаріальної палати міста москви, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гірником Ігорем Андрійовичем. Останню вона також нотаріусу не подавала та не направляла, однак така міститься в матеріалах спадкової справи № 2/2018, заведеної нотаріусом московської міської нотаріальної палати Черніговим І.О. Попри це, нотаріусом така взята до уваги, а можливість її відкликання не передбачена законодавством рф. Вважає, що односторонній правочин щодо її відмови від спадщини на користь ОСОБА_5 викладений в заяві від 05 березня 2019 року, посвідченій приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гірником Ігорем Андрійовичем, зареєстрований в реєстрі за №191, підлягає визнанню недійсним у зв`язку з тим, що на час підписання цієї заяви про відмову від права на спадщину вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, перебувала під випливом тяжкої для неї обставини, в стані нервового потрясіння, зумовленого смертю самої близької їй людини, під впливом лікарських препаратів. Її ж фінансове забезпечення залежало від дій відповідача ОСОБА_4 , яка й наполягала на написанні нею спірної заяви, обманюючи її щодо обставин та наслідків її дій. Тяжкими обставинами, які спонукали її підписати вкрай невигідну заяву про відмову від спадщини на користь онука, вважає те, що єдиним джерелом її матеріального забезпечення, а також її внука - ОСОБА_9 , який у 2018 році переніс операцію і став донором нирки для її сина, проживає з нею та перебуває на її утриманні, є її пенсія оформлена в російській федерації. Належні їй кошти в якості пенсійного забезпечення в рф завжди отримував її син ОСОБА_7 та привозив їй у м. Львів, крім того, він матеріально допомагав та підтримував їх. Після його смерті вона на кілька місяців залишилась без його допомоги та пенсії, що поставило її у скрутне матеріальне становище. У лютому 2019 року відповідач ОСОБА_4 запропонувала їй допомогу в отриманні її пенсії в росії, оскільки періодично їздила туди, але повідомила, що для цього вона повинна підписати в нотаріуса відповідну довіреність. В нотаріуса ОСОБА_4 почала розмову про те, що вона повинна відмовитися від прийняття спадщини на користь її 14-ти річного сина ОСОБА_5 , оскільки така була воля її сина. Крім того, розповідала, що у сина було багато боргів, спадщина є спірною та зважаючи на її похилий вік вона не впорається з тягарем утримання майна. Повіривши її словами, перебуваючи у стресовому стані та не усвідомлюючи наслідків своїх дій, вона підписала документи, текст яких вже заздалегідь був підготовлений нотаріусом. Обман зі сторони нотаріуса Гірника Ігора Андрійовича полягав в тому, що він заявив їй, що нібито її син перед своєю смертю повідомив його про те, що хотів залишити заповіт у якому все своє майно заповісти своєму сину ОСОБА_10 , але не встиг цього зробити. Лише через деякий час вона зрозуміла, що підписавши заяви про відмову від спадщини опиниться у вкрай невигідному становищі, без жодних засобів для існування, а тому подала нотаріусам відповідні заяви про відкликання заяв про відмову від спадщини та виданих нею довіреностей. Таким чином, підписана нею під впливом тяжких обставин заява про відмову від спадщини за законом для неї є вкрай невигідною, тому підлягає визнанню недійсною на підставі статті 233 ЦК України. Враховуючи те, що вона у момент вчинення цього правочину не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, вказана заява повинна бути визнана недійсною на підставі статті 225 ЦК України. А зважаючи на те, що при підписанні спірної заяви вона була введена в оману щодо обставин, які мали істотне значення, така заява підлягає визнанню недійсною також на підставі статті 230 ЦК України.

В січні 2020 року ОСОБА_4 , яка також є законним представником ОСОБА_5 , звернулася до суду в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_5 із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , який прийнятий до спільного розгляду з первісним, в якому просила:

- визнати недійсним відкликання ОСОБА_1 її відмови від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 .

Зустрічний позов мотивовано тим, що з 14 листопада 2007 року ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. 11 січня 2019 року вона подала приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу Урумовій Жанні Михайлівні заяву про прийняття спадщини після смерті чоловіка, у зв`язку з чим було заведено спадкову справу № 1/2019. Матір ОСОБА_7 05 березня 2019 року зробила заяву про відмову від спадщини за законом після смерті сина на користь неповнолітнього сина померлого - ОСОБА_5 (свого внука). В подальшому, 06 травня 2019 року ОСОБА_1 подала приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу Урумовій Жанні Михайлівні заяву про відкликання заяви про відмову від спадщини в порядку частини шостої статті 1273 ЦК України. Вважає, що згідно вимог чинного цивільного законодавства відкликаною може бути лише не персоніфікована відмова від прийняття спадщини, а відмова від прийняття спадщини на користь іншої особи - може лише бути визнаною недійсною, а не відкликаною. А відтак, просить визнати недійсним відкликання ОСОБА_1 своєї заяви про відмову від прийняття спадщини на користь неповнолітнього ОСОБА_5 .

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 травня 2021 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гірник Ігор Андрійович про визнання недійсною заяви про відмову від прийняття спадщини за законом, визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гірник Ігор Андрійович про визнання недійсним відкликання відмови від прийняття спадщини задоволено.

Визнано недійсним відкликання ОСОБА_1 її відмови від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 .

Судом вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

В поданій апеляційній скарзі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, ухвалення його з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить таке скасувати та ухвалити нове, яким первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову - відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що незабезпечення судом проведення відповідних судових експертиз унеможливило достовірне встановлення обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору за первісним позовом, з підстав визнання недійсним відмови від прийняття спадщини, на підставі положень статті 225 ЦК України. Особа, яка подала апеляційну скаргу стверджує, що не відмовлялась у жодний спосіб від проведення експертизи та не ухилялась від її проведення. Вказує на незаконність ухвали суду від 09 грудня 2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання про проведення психолого-психіатричної експертизи, а також ухвали від 19 травня 2021 року про відмову в задоволенні клопотання про зміну виду експертизи. Зазначає, що судом першої інстанції однобоко оцінені покази свідків сторони позивача за первісним позовом щодо обставин написання оспорюваної заяви про відмову від прийняття спадщини за законом, а також пояснення самої позивачки. Судом першої інстанції не надано належної оцінки існуванню на час вчинення оспорюваного правочину тяжкої для позивача за первісним позовом обставини і що такий вчинено нею на вкрай невигідних умовах, що є самостійною підставою для визнання такого правочину на підставі статті 233 ЦК України. Адже, позивачка після смерті сина втратила єдину особу, яка піклувалась про неї, на кілька місяців залишилась без пенсії та жодних інших грошових надходжень та матеріального забезпечення, що для неї забезпечував син. Це поставило їх із хворим онуком у вкрай скрутне становище. Позивачка є особою похилого віку, хворіє. Єдиним джерелом матеріального забезпечення для неї є пенсія, яку вона отримує в рф. Крім цього на її утриманні знаходиться онук ОСОБА_9 . Оспорюваний правочин має наслідком втрату права на майно, за рахунок якого позивач могла забезпечити себе та онука, а також прав на частку в квартирі, в якій вона проживала протягом останнього часу, і яка придбана за її кошти та кошти її чоловіка. Натомість оспорюваний правочин не створив для неї жодних сприятливих наслідків. Вказує на незаконність прийняття судом першої інстанції зустрічного позову, зокрема, зазначаючи, що такий подано ОСОБА_5 , який не має процесуальної дієздатності. Щодо вимог за зустрічним позовом, то оскільки має місце персоніфікована відмова від спадщини, така не змінила обсягу спадкових прав інших спадкоємців, окрім ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , і наведене є самостійною підставою для відмови в задоволенні зустрічного позову. Не може погодитись особа, яка подала апеляційну скаргу із застосуванням судом першої інстанції доктрини заборони суперечливої поведінки під час ухвалення оскаржуваного рішення, адже така не узгоджується з положеннями частини шостої статті 1273 ЦК України, оскільки такі застосовуються незалежно від виду відмови від прийняття спадщини (персоніфікована чи не персоніфікована). Наведене також узгоджується із змістом підписаної ОСОБА_1 персоніфікованої відмови від прийняття спадщини, в тексті якої нотаріусом роз`яснено про те, що вона може бути відкликана протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.

У жовтні 2021 року представник відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - адвокат Кравчук Петро Іванович подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у призначенні по справі судової психолого-психіатричної експертизи, адже до предмету доказування у справі відносяться обставини, які входять до об`єктів дослідження саме судово-психіатричної експертизи, яка судом була призначення, однак її проведення заявником такої не було оплачено. Зазначає про обґрунтоване прийняття до розгляду разом з первісним позовом, зустрічного позову, з посиланням на положення частини другої статті 47 ЦПК України, якою визначено питання цивільної процесуальної дієздатності неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Вказує на те, що оспорювана ОСОБА_1 відмова від прийняття спадщини, з огляду на персоніфікований характер такої, не могла бути нею відкликана. Відтак, належним способом захисту є визнання такого відкликання недійсним.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, які з`явилися в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав первісного і зустрічного позовів, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За приписами частини четвертої статті 367 ІЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер громадяни росії ОСОБА_7 , останнім місцем проживання якого було м. Львів (Україна), яким за життя не було складено заповіт, і після його смерті відкрилася спадщина.

Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_7 є його мати ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_4 , і діти: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . Останній на момент смерті ОСОБА_7 був неповнолітнім (йому виповнилось повних чотирнадцять років), його законним представником була ОСОБА_4 .

22 грудня 2018 року нотаріусом московської міської нотаріальної палати Черніговим І.О. заведено спадкову справу № 2/2018, а 11 січня 2019 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Урумовою Жанною Михайлівною заведено спадкову справу № 1/2019, після смерті ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 , звернулися до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Урумовою Жанни Михайлівни з відповідними заявами про прийняття спадщини.

05 березня 2019 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гірником Ігорем Андрійовичем посвідчено заяву матері спадкодавця ОСОБА_1 , адресовану усім компетентним органам, в якій вона зазначає, що їй відомо, що вона є спадкоємцем за законом першої черги, усвідомлює значення своїх дій і має можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для неї істотне значення, без застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, вона відмовляється від прийняття спадщини за законом, після смерті її сина ОСОБА_7 на користь сина померлого - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В заяві також зазначено, що нотаріусом їй роз`яснено, що відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Також їй роз`яснено зміст статей 225, 229 - 231, 233, 368, 370, 1241, 1273-1275 ЦК України.

Також, 05 березня 2019 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гірником Ігорем Андрійовичем посвідчено заяву матері спадкодавця ОСОБА_14 адресовану нотаріусам московської міської нотаріальної палати міста москва, в якій вона зазначає, що діючи добровільно, відмовляється від спадщини за законом, після смерті її сина ОСОБА_7 на користь сина померлого - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В заяві також зазначено, що нотаріусом їй роз`яснено та зрозуміло зміст статей 1111 (підстави спадкування), 1112 (спадкування), 1142 (спадкоємці першої черги), 1143 (спадкоємці другої черги), 1144 (спадкоємці третьої черги), 1145 (спадкоємці наступних черг), 1149 (право на обов`язкову частку в спадщині), 1150 (право дружини при спадкуванні), 1152 (прийняття спадщини), 1153 (способи прийняття спадщини), 1157 (право відмови від спадщини), 1158 (відмова від спадщини на користь інших осіб і відмова від частини спадкування), 1159 (способи відмови від спадщини) Цивільного кодексу російської федерації. В заяві нею стверджується, що їй роз`яснено та зрозуміло, що відмова від спадщини не може бути змінена або взята назад, не допускається відмова від спадщини з застереженням або під умовою, не допускається відмова від частини спадщини.

06 травня 2019 року ОСОБА_1 подала приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу Урумовій Жанні Михайлівні заяву такого змісту: « ІНФОРМАЦІЯ_1 помер мій син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків № НОМЕР_1 , громадянин росії, що був зареєстрований та постійно проживав в Україні за адресою: АДРЕСА_1 . Після його смерті відкрилась спадщина. Мною, ОСОБА_1 , 23 квітня 2019 року було подано приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу Урумовій Ж. заяву за № 21 с/с № 1/2019 про відмову від прийняття спадщини за законом після смерті мого сина ОСОБА_7 на користь його неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до частини шостої статті 1273 ЦК України я цією заявою відкликаю вищевказану заяву. Також цією заявою повідомляю, що спадщину, яка залишилась після смерті мого сина ОСОБА_7 , я приймаю.».

Під час апеляційного розгляду з`ясовано, що по жодній із заведених спадкових справ свідоцтво про право на спадщину нікому із спадкоємців не видано.

Враховуючи встановлені обставини справи предметом первісного позову є визнання недійсним заяви про відмову від прийняття спадщини, поданої в межах спадкової справи № 2/2018, заведеної 22 грудня 2018 року нотаріусом московської міської нотаріальної палати Черніговим І.О., та включення позивачки за цим позовом в коло спадкоємців за законом по цій спадковій справі, а також визначення їй додаткового строку у 3 місяці для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у цій же спадковій справі, а предметом зустрічного позову є визнання недійсним відкликання ОСОБА_1 її відмови від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 , поданої в спадкову справу № 1/2019, заведену 11 січня 2019 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Урумовою Жанною Михайлівною.

Щодо первісного позову.

Згідно зі статтею 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надано Верховною Радою України.

У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.

Вирішуючи питання про підсудність справ з іноземним елементом, суди України відповідно до вимог статей 3, 497 ЦПК України повинні керуватися нормами Закону України «Про міжнародне приватне право» та нормами відповідних міжнародних договорів.

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватно-правових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (пункт 3 частини першої статті 1, статті 75-77 Закону).

У пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм:

- хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою;

- об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави;

- юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Положеннями статей 70 та 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що з урахуванням положень статей 71, 72 цього Закону спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був. Вибір права спадкодавцем буде недійсним, якщо після складання заповіту його громадянство змінилося.

Спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України.

Відповідно до статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» (в редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.

Суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Підстави визначення підсудності справ судам України наведено в статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Зокрема, суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках:

- якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача;

- якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті (1) був громадянином України або (2) мав в Україні останнє місце проживання (пункти 2 та 6 частини першої статті 76 цього Закону).

Підсудність судам України є виключною, зокрема у таких справах з іноземним елементом:

- якщо нерухоме майно, щодо якого виник спір, знаходиться на території України, крім справ, що стосуються укладення, зміни, розірвання та виконання договорів, укладених в рамках державно-приватного партнерства, зокрема концесійних договорів, згідно з якими нерухоме майно є об`єктом такого партнерства, зокрема об`єктом концесії, а спір не стосується виникнення, припинення та реєстрації речових прав на такий об`єкт;

- якщо у справі про спадщину спадкодавець - громадянин України і мав в ній місце проживання (пункти 1 та 3 частини першої статті 77 цього Закону).

Частиною першою статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України (частина перша, друга статті 3 ЦПК України).

Аналогічна норма щодо подолання колізії між нормою міжнародного договору України і нормою іншого законодавчого акта України, яка належить до компетенції суду під час розгляду конкретної судової справи, міститься також в частині другій статті 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України», та статті 3 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно до статті 45 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року (дію якої не було зупинено у відносинах з російською федерацією на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції) право спадкування майна, крім випадку, передбаченого пунктом 2 цієї статті, визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої спадкоємець мав останнє постійне місце проживання. Право спадкування нерухомого майна визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої знаходиться це майно.

Громадяни кожної з Договірних Сторін можуть успадковувати на територіях інших Договірних Сторін майно або права за законом або за заповітом на рівних умовах і в тому ж обсязі, як і громадяни цієї Договірної Сторони (стаття 44 Конвенції).

Стаття 48 цієї Конвенції визначає компетенцію по справах про спадщину, за приписами якої провадження по справах про спадкування рухомого майна компетентні вести установи Договірної Сторони, на території якої мав місце проживання спадкодавець у момент своєї смерті. Провадження по справах про спадкування нерухомого майна компетентні вести установи Договірної Сторони, на території якої знаходиться майно. Положення пунктів 1 і 2 цієї статті застосовуються також при розгляді спорів, що виникають у зв`язку з провадженням по справах про спадщину.

У справі, що переглядається не встановлено виключної підсудності судам України вимог за первісним позовом, адже спадкодавець не був громадянином України, як і спадкове нерухоме майно не знаходиться на території України.

Незважаючи на те, що згідно пункту 6 частини першої статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суд України міг би розглянути спір за первісним позовом, оскільки спадкодавець у момент смерті мав в Україні останнє місце проживання, однак, враховуючи пріоритет у застосуванні норм міжнародного договору, за яким виключна підсудність справи за первісним позовом належить судам тієї країни, де знаходиться майно, та те, що спір за первісним позовом виник у зв`язку з провадженням по справах про спадщину, яка відкрилася та спадкове майно по якій не знаходиться на території України (відкрилась спадщина на нерухоме майно, яке знаходиться на території російської федерації), як і спадкодавець не був громадянином України на момент своєї смерті, колегія суддів доходить висновку, що при розгляді первісного позову судом першої інстанції не враховано правила підсудності, визначені вище переліченими нормами права.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) суд «встановлений законом» має бути утворений безпосередньо на підставі закону, діяти в законному складі в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції.

Показовим у цьому сенсі є рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04), у пункті 24 якого йдеться про те, що фраза «встановлений законом» стосується не лише правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (рішення ЄСПЛ від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до частини першої та другої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки суд першої інстанції безпідставно розглянув по суті первісний позов, тобто розглянув його поза межами власної компетенції, з порушенням правил міжнародної підсудності, а відтак не може вважатися належним судом, оскаржуване рішення в частині вирішення первісного позову підлягає скасуванню з закриттям провадження у цій частині.

Враховуючи оцінку цих обставин справи на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів не вважає за доцільне надавати оцінку обставинам тотожності позовів, а саме первісного позову у справі, що переглядається, та позову, який розглядався судами в російській федерації щодо цього спадкового майна, яке знаходиться не на території України, а також доводам апеляційної скарги в частині невірного, на думку особи, яка її подала, вирішення первісного позову.

Щодо зустрічного позову.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Згідно частин першої та третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до частини першої статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною (частина п`ята цієї статті), проте, відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття (частина шоста цієї статті).

Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (частина друга статті 1274 ЦК України).

За приписами частини п`ятої статті 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну.

Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця (частина третя статті 1275 ЦК України).

Питання прийняття спадщини або відмови від її прийняття також врегульовано положеннями пункту 3 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі - Порядок), затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5.

Згідно з підпунктом 3.3 пункту 3 глави 10 розділу II Порядку (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі.

Приймаючи від спадкоємців заяву про прийняття спадщини або про відмову від її прийняття, нотаріус зобов`язаний роз`яснити спадкоємцям їх право на відкликання такої заяви протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України (підпункт 3.10 пункту 3 глави 10 розділу II Порядку).

До заяви про відкликання поданої заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття застосовуються такі самі правила реєстрації (підпункт 3.12 пункту 3 глави 10 розділу II Порядку).

Питання реалізації права на відмову від прийняття спадщини на користь іншої особи врегульовано підпунктом 3.27 пункту 3 глави 10 розділу II Порядку, за положеннями якого спадкоємець за заповітом має право відмовитись від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. Якщо заповідач підпризначив спадкоємця, особа, на ім`я якої складено заповіт, може відмовитись від прийняття спадщини лише на користь особи, яка є підпризначеним спадкоємцем. Спадкоємець за законом має право відмовитись від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги, у тому числі внуків, правнуків, племінників та інших. Спадкоємець, на чию користь була здійснена відмова від права на частку у спадщині, має право відмовитися від її прийняття. Неповнолітня особа може відмовитись від прийняття спадщини за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника і органу опіки та піклування. Фізична особа, цивільна дієздатність якої обмежена, може відмовитися від прийняття спадщини за згодою піклувальника і органу опіки та піклування. Батьки (усиновлювачі), опікун можуть відмовитися від прийняття спадщини, належної малолітній, недієздатній особі, лише з дозволу органу опіки та піклування. Приймаючи заяву про відмову від прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцю правові наслідки такої відмови.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочин (стаття 202 ЦК України).

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України).

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина перша, друга статті 13 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі притаманні диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21), а також така засада як розумність, котра характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16 (провадження № 61-28728сво18), постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19 (провадження № 61-7013св20)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року у справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21) вказано, що «правочин є найбільш розповсюдженим юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків). Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини, відповідно, поділяються на: суворо односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особами. До них відноситься, зокрема, відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; та такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору».

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 листопада 2022 року у справі № 146/1094/21 (провадження № 61-8990св22).

Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20).

З огляду на вказані висновки як відмова від прийняття спадщини (стаття 1273 ЦК України), так і відмова від прийняття спадщини на користь іншої особи (стаття 1274 ЦК України), а також відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини (частина шоста статті 1273 ЦК України) є односторонніми правочинами, які можуть бути визнанні недійсними в судовому порядку.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Усталеним в судовій практиці є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

За приписами частини першої статті 214 ЦК України особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. Якщо такою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту.

Правові наслідки відмови від правочину встановлюються законом або домовленістю сторін (частина четверта статті 214 ЦК України).

При цьому, відмова від раніше вчиненого особою одностороннього правочину, що узгоджується із положеннями статті 214 ЦК України, не може бути підставою для відмови у визнанні такого правочину недійсним (див. постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 308/390/15-ц (провадження № 61-39551св18)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 447/1247/16-ц (провадження № 61-20926св19) викладено такий висновок:

«За змістом статей 1273 та 1274 ЦК України заява про відмову від прийняття спадщини, в тому числі заява про відмову від прийняття спадщини на користь іншої особи є одностороннім правочином.

Відповідно до частини шостої статті 1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Тлумачення цієї норми у взаємозв`язку з положеннями частиною п`ятою статті 1274 ЦК України дає підстави для висновку, що в разі неподання заяви про відкликання відмови від прийняття спадщини протягом шестимісячного строку, така відмова може бути визнана судом недійсною за позовом сторони такого правочину (заінтересованої особи), виключно з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу».

Тлумачення вказаних норм матеріального права, виходячи з засади розумності, враховуючи наведені висновки щодо застосування норми права, викладені в постановах Верховного Суду, свідчить, що:

- ЦК України, на відміну від ЦК Української РСР (стаття 553) містить два види відмови від прийняття спадщини: безадресна (загальна) відмова від прийняття спадщини (стаття 1273), та адресна (направлена, кваліфікована) відмова від прийняття спадщини (стаття 1274);

- такі відрізняються між собою, в першу чергу, колом суб`єктів (спадкоємців), в чию користь здійснюється така відмова, а також правовими наслідками, які спричинені такою відмовою, зокрема, для осіб, яким адресована така відмова, котра здійснена на підставі положень статті 1274 ЦК України, а також тим, що

- безадресна відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття (частина шоста статті 1273 ЦК України), а у разі пропуску цього строку, який є преклюзивним (присічним, припинювальним), вона може бути визнаною судом недійсною з підстав, встановлених для недійсності правочинів; а

- адресна відмова від прийняття спадщини - відмова на користь іншої особи не може бути відкликана, проте може бути визнаною судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 ЦК України (частина п`ята статті 1274 ЦК України), з огляду на те, що право на її відкликання не передбачено положеннями статті 1274 ЦК України, і на підставі такої відмови виникли права у спадкоємця, на користь якого вона здійснена та який у зв`язку із цим вважається таким, що її прийняв, а також змінився суб`єктний склад осіб, які набувають право на спадкування, котрі підлягають захисту в спосіб перевірки такої відмови на предмет її дійсності/недійсності виключно в судовому порядку, та в такий спосіб будуть захищені і права особи, яка здійснила таку відмову, оскільки ніхто не може впливати на її волю;

- таке тлумачення відповідає вимогам Порядку, згідно яких нотаріус зобов`язаний роз`яснити спадкоємцям їх право на відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини, а у разі прийняття відмови від прийняття спадщини на користь іншої особи, роз`яснити спадкоємцю правові наслідки такої відмови, а також

- ґрунтується на доктрині заборони суперечливої поведінки.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України) .

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина першої статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається один із спадкоємців померлого ОСОБА_7 - його мати ОСОБА_1 зробила відмову від прийняття спадщини на користь іншої особи - неповнолітнього внука ОСОБА_5 (сина померлого ОСОБА_7 ), яку в подальшому відкликала без наявності для цього визначених законом підстав, хоча, виходячи з системного аналізу вище перелічених норм матеріального права, мала би звернутися з позовом про визнання її недійсною, а не відкликати.

За встановлених обставин справи, колегія суддів, виходячи з необхідності забезпечення правової визначеності у спірних правовідносинах сторін, доходить висновку, що визнання недійсною заяви про відкликання відмови від прийняття спадщини, як одностороннього правочину, котрий спричинив негативні наслідки для особи, на користь якої було здійснено таку відмову, є належним та ефективним способом захисту цієї особи.

У цьому зв`язку, суду першої інстанції слід було задовольнити зустрічний позов ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 саме з цих підстав, а не з підстав, наведених в мотивувальній частині.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 серпня 2022 року у справі № 136/2075/19 (провадження № 61-4881св21) вказано, що у справі за позовом особи, яка вчинила відмову від прийняття спадщини на користь спадкоємця за законом, про визнання недійсним такого одностороннього правочину як відмова від прийняття спадщини на користь спадкоємця за законом належним відповідачем є спадкоємець на користь якого вчинена відмова, а не нотаріус чи нотаріальна контора.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Проте суд, враховуючи предмет зустрічного позову, а саме оспорювання одностороннього правочину, задовольнив його і до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тобто до відповідачів, які не є його стороною, а відтак є неналежними відповідачами за пред`явленою вимогою.

Відтак, оскаржуване рішення в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а в частині вирішення зустрічного позову до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 таке підлягає скасуванню, з ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову до таких відповідачів.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції щодо часткового задоволення апеляційної скарги, підстави для здійснення розподілу судових витрат за розгляд справи судом апеляційної інстанції, відсутні.

Проте, слід змінити рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання розподілу судових витрат, стягнувши судовий збір сплачений за зустрічним позовом лише з належного відповідача - ОСОБА_1 , оскільки в задоволенні позовних вимог до неналежних відповідачів відмовлено судом апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 256, 259, 268, 367, 368, 374, 376, 377, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 травня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гірник Ігор Андрійович про визнання недійсною заяви про відмову від прийняття спадщини за законом, визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини скасувати, провадження у справі в цій частині закрити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 травня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гірник Ігор Андрійович про визнання недійсним відкликання відмови від прийняття спадщини змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 травня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гірник Ігор Андрійович про визнання недійсним відкликання відмови від прийняття спадщини скасувати, ухвали в цій частині нове рішення, яким в задоволенні вказаних вимог відмовити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 травня 2021 року в частині вирішення розподілу судових витрат змінити, виклавши абзац четвертий резолютивної частини в такій редакції:

«Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 840 грн (вісімсот сорок) 80 коп. за розгляд справи судом першої інстанції».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2022 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич