ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2022 року м. Чернівці

справа № 726/695/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар Тодоряк Г.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 03 грудня 2021 року та додаткового рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 08 грудня 2021 року (головуючий у 1-й інстанції Проскурняк І.Г.),-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки ВКО №038294, реєстр №4889 від 09 червня 2008 року та державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №348222, виданого 12 серпня 2008 року, їй на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0789 га під номером АДРЕСА_1 , кадастровий номер :46:003:0097 в садівничому товаристві «Віраж» за адресою АДРЕСА_2 .

За договором дарування від 08 жовтня 2004 року та державного акту серії ЯД №122213 на право власності на земельну ділянку, рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 26 травня 1998 року №113/3, зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів за №8 від 26 лютого 2007 року, ОСОБА_2 належить земельна ділянка під номером АДРЕСА_3 площею 0,0558 га., що є її сусідом та їхні земельні ділянки № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 в садівничому товаристві «Віраж» є суміжними.

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/162/22

Дана обставина встановлена рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 27.12.2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 06.02.2013 року.

Межі земельних ділянок були закріплені межовими знаками і здані на зберігання власниками земельних ділянок, про що свідчить акти погодження і встановлення меж в натурі від 11.03.1998 року.

Зазначала, що на час придбання земельної ділянки № НОМЕР_1 в садівничому товаристві «Віраж» на ній вже було збудовано садовий будинок і у ОСОБА_2 на сусідній ділянці було також збудований садовий будинок, проте в порушення вимог чинного законодавства останній почав здійснювати реконструкцію та прибудову до будинку, не погодивши з нею питання про здійснення прибудови оскільки частину прибудови звів на її земельній ділянці. Зазначена обставина стверджується відповіддю Державної інспекції сільського господарства в Чернівецькій області від 06.02.2015 року.

Цільове призначення земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 для ведення садівництва. Однак попередня власниця ділянки ОСОБА_3 , яка є матір`ю нинішнього власника ділянки ОСОБА_2 , здійснила будівництво капітальної будівлі житлового будинку.

Факт самочинного будівництва та захоплення частини земельної ділянки ОСОБА_1 , підтверджується актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 04.02.2015 року, листом держаної інспекції сільського господарства у Чернівецькій області та письмовими поясненнями державної інспекції сільського господарства в Чернівецькій області, а також висновком комісійної земельно -технічної експертизи та будівельно - технічної експертизи №123/124/20-29 від 30.11.2020 року.

З метою досудового врегулювання спору вона зверталася з листом до Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області та Інспекції державного архітектурно будівельного контролю Чернівецької міської ради, однак реальних дій стосовно самочинно захопленої земельної ділянки та вжиття заходів до забудовника вжито не було.

Окрім того, вона через приватного нотаріуса Лірниченко Н.М, двічі передавала заяву відповідачу з пропозицією звільнити частину зайнятої ним земельної ділянки, однак жодних дій ним вчинено не було.

Згідно висновку експертів Чернівецького відділення Київського науково- дослідного інституту судових експертних №123/124/20-29 від 30.11.2020 року, будинок з прибудовами АДРЕСА_3 займає 0,0028 га площі земельної ділянки АДРЕСА_2 . Кут основної частини будинку АДРЕСА_4 . Можливий спосіб усунення перешкод у володінні та користуванні земельною ділянкою АДРЕСА_1 з урахуванням розміщення будівель у відповідності із будівельними нормами вимога п.6.1.41 ДБН БЛ.2-12:2019-реконструкція основної частини будинку АДРЕСА_3 з переміщенням несучих стін.

У зв`язку із тим, що статус самочинно збудованої прибудови, яка розташована на частині її земельної ділянки, не дає підстав для реєстрації ОСОБА_2 права власності на самочинне будівництво, що порушує її право власності на належну їй земельну ділянку, вважала, що рішення про скасування запису від 16.01.2021 року про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами за ОСОБА_2 , зможе ефективно захистити її право власності.

З врахуванням збільшених позовних вимог просила суд усунути перешкоди у здійсненні права власності її земельною ділянкою АДРЕСА_2 у спосіб демонтажу будівельних конструкцій прибудов, здійснених відповідачем ОСОБА_2 та приведення розташування стіни його будівлі на земельній ділянці АДРЕСА_3 на відстань не менше 1 метра до межі їх земельних ділянок, шляхом розміщення будівель у відповідність із будівельними нормами вимога п.6.1.41 ДБН БЛ.2-12:2019 «Планування та забудова територій», та усунути перешкоди у спосіб скасування запису від 16.01.2021 року про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості з реєстраційним номером 101, індексний номер 56183905 за ОСОБА_2 . Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь сплачений судовий збір у сумі 1926 гривень, витрат на проведення експертизи у розмірі 7 845 гривень 12 копійок, витрат на правничу допомогу в розмірі 15 000 гривень, витрат на послуги нотаріуса у сумі 1550 гривень.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 03 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені, вирішено питання розподілу судових витрат, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 1926 гривень, витрати на проведення експертизи у розмірі 7 845 гривень 12 копійок та витрати на послуги нотаріуса у сумі 1550 гривень.

Додатковим рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 08 грудня 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати на правничу допомогу в розмірі 20200 гривень.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вважає такі рішення незаконними та необґрунтованими, ухваленим з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, порушенням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не встановлено та позивачкою не доведено, що саме його дії призвели до порушення меж забудови, про те коли і в якому році почалося порушення прав позивача і що саме його дії стали причиною накладення меж земельних ділянок, та не відповідності фактичних меж з кадастровими межами відповідно до Державних актів. В судовому засіданні було встановлено, що попереднім власником суміжної земельної ділянки № НОМЕР_1 жодних претензій не заявлялось.

Зазначає, що попередніми рішеннями судів було встановлено невідповідність земельної ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , по державним актам на право власності на земельну ділянку та фактичному користуванню, яка виникла внаслідок допущених технічних помилок при визначенні координат точок окружної межі земельної ділянки в процесі приватизації, оскільки огорожа садівничого товариства «Віраж» не змінювалась і встановлена понад 30 років тому. Таким чином така систематична помилка виникла не з вини відповідача і підлягає усуненню не шляхом знищення (демонтажу) його житла, а шляхом звернення до проектно-геодезичної організації всі мешканців вулиці, так як по всім земельним ділянкам садівничого товариства « ІНФОРМАЦІЯ_1 » існує певна систематична похибка зміщення координат поворотних точок.

Суд першої інстанції дійшов невірних висновків про підтвердження факту самочинного будівництва та захоплення частини земельної ділянки позивачки на підставі акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 2015 року, листом держінспекції сільського господарства у Чернівецькій області та висновком комісійної земельно-технічної експертизи від 2020 року, оскільки такі документи не можуть слугувати підтвердженням факту ні самочинного будівництва, ані захопленням ним частини земельної ділянки.

Вказує, що демонтаж частини житлового будинку, право власності на яке зареєстровано в реєстрі прав на нерухоме майно, є фактично його знищенням, при якій частину будинку доведеться знести та побудувати заново, тобто буде проведено перепланування, яке потягне за собою повну втрату його цільового призначення. Судом не було встановлено та позивачем не було доведено, що взагалі існує технічна можливість здійснити таку перебудову, а тому у задоволенні вимог позивачки слід відмовити.

Зазначає, що є можливість у інший спосіб ніж знесення частини будинку, а саме шляхом виправлення помилок, які були допущені при проведенні приватизації земельних ділянок проектно-геодезичною організацією, як позивача так і відповідача та їх сусідніх ділянок, а межі будуть відповідати фактичним межам яким користуються власники земельних ділянок вже більше 30 років. Зазначені дії позивачкою проведені не були, а судом не прийнято до уваги.

Крім того, суд першої інстанції прийнявши рішення про скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно в порушення вимог ст.263 ЦПК України не послався на норму права, згідно якої було можливе прийняття такого рішення. Враховуючи презумпцію правомірності набуття права власності, зважаючи на те, що спірний житловий будинок, є його житлом та житлом його сім`ї, право власності на яке не скасоване та не визнано незаконним, враховуючи, що зміщення меж земельних ділянок сталося не з його вини, суд мав прийти до правильного висновку а саме, те що позовні вимоги ОСОБА_1 по своїй суті є втручанням у його право на мирне володіння майном, не є пропорційним визначеним цілям та за своїми наслідками призведуть до руйнування житла та надмірних витрат, отже необхідного балансу між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються не буде дотримано, а тому такі вимоги не мали б задовольнятися судом.

Також вказує, що з колишнім власником земельної ділянки АДРЕСА_2 , було встановлено в натурі існуючі межі землекористування та ніяких претензій колишній власник при встановленні існуючих меж землекористування не заявляла, а відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок переходить право власності, право користування на земельну ділянку на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі на та умовах, встановлених для попереднього землекористувача. Таким чином, наявність технічного зміщення меж земельних ділянок по АДРЕСА_2 в садовому товаристві «Віраж» в тому числі накладення земельної ділянки № НОМЕР_1 та земельну ділянку АДРЕСА_3 відбулося не з його вини, а тому підстав для усунення перешкод у користуванні власністю немає.

Щодо винесення судом першої інстанції додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу, та стягнуті судові витрати в сумі 20200 гривень є не підтвердженими відповідно до вимог ЦПК України та не співмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим часом на надання таких послуг.

Посилаючись на норми права просив скасувати рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 03.12.2021 року та додаткове рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 08.12.2021 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Вказує, що незважаючи на посилання та норми права, практику Верховного та Європейського судів, не спростовують висновки суду щодо протиправності володіння відповідачем частиною належної їй земельної ділянки, розміщення його будівлі всупереч будівельним нормам, а також незаконності реєстрації ним права власності. Посилання в скарзі на те, що зміна межі земельної ділянки відбулася зі згоди попереднього власника і суд не встановив цю обставину є голослівними і безпідставними, оскільки відповідачем не надано відповідних доказів.

В ході судового засідання наявними у справі доказами повністю доведено наявність порушеного відповідачем її права, і вона категорично заперечує проти визнання за ОСОБА_2 права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на її земельній ділянці, оскільки воно ще й має негативний вплив на насадження. Заперечуючи очевидне, відповідач не надав доказів, які б підтвердили правомірність вчиненої добудови та володіння чи користування частиною її земельної ділянки.

В апеляційній скарзі відсутні вагомі доводи про те, чого особа, що вчинила самочинну добудову на частині чужої земельної ділянки без згоди її власника, має пріоритет у судовому захисті перед власником.

Вважає, що розмір гонорару, сплачений за надану правову допомогу є спів розмірним зі складністю справи, тому обсягу часу, який витрачено, роботі, яка виконана, є розумним і підтверджений необхідними документами.

Просить оскаржувані рішення залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Рішення суду першої інстанції зазначеним нормам не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що частина спірного самочинного збудованого садового будинку ОСОБА_2 знаходиться на земельній ділянці АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_1 , що підтверджується актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 04.02.2015 року, листом державної інспекції сільського господарства у Чернівецькій області та письмовими поясненнями державної інспекції сільського господарства у Чернівецькій області. З врахуванням того, що позивач вживала всіх необхідних заходів для досудового врегулювання даного спору, а в інший спосіб усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою не представляється можливим, та згідно висновку експерта №123/124/20-29 від 30.11.2020 року яким встановлено, що демонтаж будівельних конструкцій прибудов не впливає на конструктивну схему та на несучу спроможність частини будинку, вважав обґрунтованими та підставними заявлені позовні вимоги.

Колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції, вважає їх таким що не відповідають обставинам справи, постановлені з порушенням норм права.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки ВКО №038294, за реєстровим №4889 від 09 червня 2008 року та державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №348222, виданого 12 серпня 2008 року належить на праві власності земельна ділянка площею 0,0789 га. під номером АДРЕСА_1 , кадастровий номер :46:003:0097 в садівничому товаристві «Віраж» за адресою АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 0,0558 га під номером АДРЕСА_3 , кадастровий номер :46:003:0097 в садівничому товаристві « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку серії ЯД №122213 від 26 лютого 2007 року.

Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 27.12.2012 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування державних актів на земельну ділянку - відмовлено, та ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 06.02.2013 року - залишено без змін (а.с. 12-20).

Відповідно до актів погодження і встановлення меж в натурі від 11.03.1998 року встановлено, що межі земельних ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 були закріплені межовими знаками і здані на зберігання власниками земельних ділянок (а.с.23,24).

Згідно акту державної інспекції сільського господарства в Чернівецькій області про перевірку дотримання вимог земельного законодавства від 4 лютого 2015 року, вбачається, що відповідач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки № НОМЕР_2 площею 0,0558 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 , та встановлено, що попередньою землевласницею та довіреною особою відповідача ОСОБА_3 здійснено будівництво капітальної будівлі - житлового будинку. Частина нерухомості збудована на приватній земельній ділянці АДРЕСА_2 , яка належить позивачці ОСОБА_1 . Площа частини земельної ділянки на якій споруджено нерухоме майно складає - 0,0028 га (а.с.25-26).

Згідно висновку експертів Чернівецького відділення Київського науково- дослідного інституту судових експертних №123/124/20-29 від 30.11.2020 року, будинок з прибудовами №30 займає 0.0028 га площі земельної ділянки № НОМЕР_1 , садового товариства «Віраж», що підтверджує факт самочинного будівництва та захоплення ОСОБА_2 частини земельної ділянки ОСОБА_1 (а.с. 29-38).

Витягом із рішення Чернівецької міської ради від 23.11.2020 року №2501 затверджено ОСОБА_2 , проект землеустрою зі зміни цільового призначення земельної ділянки за адресою завулок ОСОБА_4 7, площею 0,0558га. (кадастровийномер :46:003:0081) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за рахунок власної земельної ділянки № НОМЕР_2 в садівничому товаристві « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою АДРЕСА_2 , для індивідуального садівництва (а.с.143-144).

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.01.2021 року про державну реєстрацію права власності на не рухоме майно житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості з реєстраційним номером101, індексний номер 56183905 зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с.157).

На ситуаційному плані земельних ділянок ОСОБА_1 і ОСОБА_2 складеного згідно правоустановчих документів на право власності і по фактичному їх користуванню, які знаходяться в садівничому товаристві «Віраж» в умовних позначеннях показане накладання земельної ділянки ОСОБА_1 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №348222 від 12 серпня 2008 року та земельної ділянки ОСОБА_2 по фактичному користуванню.

В умовних позначеннях складеного ситуаційного плану земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які знаходяться у їх приватній власності згідно Державних актів, що розташовані в садівничому товаристві «Віраж» в АДРЕСА_2 показане накладання земельних ділянок у вигляді форми трапеції жовтого кольору у штриховку площею 0,0028га.

Як видно на складеному ситуаційному плані земельних ділянок сторін по справі, які знаходяться у їх приватній власності згідно Державних актів, що розташовані в садівничому товаристві «Віраж» в АДРЕСА_2 житловий будинок, який належить ОСОБА_2 знаходиться в притул до огорожі земельної ділянки 29 , якою фактично користується ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення у справі про задоволення позовних вимог суд першої інстанції неповного з`ясував обставини, які мають значення для справи, зробив висновок, який не відповідає обставинам справи допустив порушення норм матеріального права.

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи позовні вимоги позивачки зводяться до знесення частини будинку, який належить ОСОБА_2 .

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо цей об`єкт: 1) збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) збудований без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Будівництво вважається правомірним, якщо власник земельної ділянки чи землекористувач або інша особа одержали у встановленому містобудівельним законодавством порядку дозвіл на забудову.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно із частиною четвертою статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України та статті 3 ЦПК України.

Таким чином, суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого, - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

Колегія суддів зазначає, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Однак, апеляційний суд наголошує, що відповідно до ч.7 ст.376 ЦК України для задоволення позову про зобов`язання знести самочинне будівництво необхідно встановити наявність таких фактів як неможливість перебудови об`єкта, або відмова особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Як на підставу досудового врегулювання спору позивачка посилається на те, що через нотаріуса Петрухно Е.І. запропонувала ОСОБА_2 в позасудовий спосіб вирішити питання про звільнення зайнятої ним частини її земельної ділянки під номером № НОМЕР_1 , кадастровий номер :46:003:0097 (а.с.62).

Однак такі дії, не можуть свідчити, що позивачкою дотримано всіх передбачених статтею 376 ЦК України вимог, щодо знесення самочинного будівництва, оскільки однією із основним умов застосування вказаної статті передбачає наявність рішення суду, щодо зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Матеріали справи не містять відомостей про таке зобов`язання ОСОБА_2 а також доказів неможливості такої перебудови, або відмови відповідача здійснити таку перебудову.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

У разі наявності таких умов знесенню самочинного будівництва передує судом рішення про зобов`язання особи, яка здійснила чи здійснює будівництво, провести відповідну перебудову.

Проте, рішення суду щодо проведення перебудови відсутнє.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 06 березня 2019 року по справі №814/2645/15 (провадження №К/9901/12518/18), по справі №810/5680/15 (провадження №К/99014299/18), по справі №;453/1549/14 (провадження №61-5794ск21) від22.09.2021 року.

Разом з тим колегія суддів зазначає, що як вбачається із матеріалів справи, при проведені геодезичних вимірів земельної ділянки АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , що знаходиться у її приватній власності згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку та її фактичного користування земельною ділянкою і складеного ситуаційного плану встановлена невідповідність земельної ділянки площею 0,0015га ОСОБА_1 по Державному акту на права власності на земельну ділянку серії ЯЕ №348222 від 12 серпня 2008 року та фактичному користуванню, яка виникла внаслідок допущених технічних помилок при визначенні координат точок окружної межі земельної ділянки в процесі приватизації, так як огорожа садівничого товариства «Віраж» не змінювалась і встановлена понад 30 років. Тобто, невідповідність розмірів земельних ділянок виникла внаслідок допущених технічних помилок при визначенні координат точок окружної межі земельної ділянки в процесі приватизації, тобто від незалежних від відповідача причин.

ОСОБА_1 пред`являючи позов до суду не врахувала, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та не надала до суду доказів, які б підтверджували те, що неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами.

Отже, застосування до відповідача зобов`язання щодо знесення самочинно збудованого об`єкта є передчасним та не співмірним заходом, оскільки позивачем не використано всі передбачені законодавством України засоби, для можливості застосування до вказаних правовідносин положень ч.7 ст.376 ЦК України, тому в задоволенні таких позовних вимог слід відмовити.

Що стосується заявлених ОСОБА_1 вимог щодо скасування запису про державну реєстрацію права власності на майно ОСОБА_2 , то колегія суддів зазначає наступне.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952 (далі - Закон № 1952) викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону № 1952 (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Зміст зазначеної правової норми переконливо свідчить про те, що, на відміну від частини 2 статті 26 Закону № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи:

1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав;

2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав;

3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таким чином, з 16 січня 2020 року, тобто на час постановлення оскаржуваного рішення, законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, а відтак суд першої інстанцій помилково зазначив про ефективність застосування позивачем такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а відтак не спроможний надати особі ефективний захист її прав.

Крім того, колегія суддів враховує, що додатковим підтвердженням наведеного висновку є пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», згідно з яким судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не входить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права.

При таких обставинах обраний позивачем та застосований судами спосіб захисту - скасування записів державного реєстратора після внесення змін до статті 26 Закону № 1952 не може призвести до захисту або відновлення порушеного права позивача, є неефективним, а тому у цих правовідносинах такі позовні вимоги не можуть підлягати задоволенню.

Щодо оскарження додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу, то колегія суддів зазначає, що у зв`язку із відсутністю підстав для задоволення позовних вимог, відсутні і підстави для стягнення понесених позивачем судових витрат, тому таке додаткове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Таким чином, враховуючи наведене колегія суддів із урахуванням вказаних норм матеріального права та релевантної судової практики на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу будівельних конструкцій прибудов здійснених відповідачем ОСОБА_2 та скасування запису про державну реєстрації права власності на майно.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції і дають підстави для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини..

За таких обставин колегія суддів вважає, що при вирішенні справи судом першої інстанції було порушено норми права, а тому згідно ст. 376 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У відповідності до пункту 2 частини другої статті 141ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Отже, з урахуванням вимог процесуального закону з ОСОБА_1 слід стягнути на користь ОСОБА_2 сплаченого ним судового збору в сумі 1362 гривні за подання до суду апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони, що був наведений зокрема у запереченнях проти позову чи апеляції. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 03 грудня 2021 року та додаткове рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 08 грудня 2021 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1362 гривні.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови 25 лютого 2022 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк