П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 листопада 2022 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Собослой Г.Г.,

суддів: Готра Т.Ю., Кондор Р.Ю.,

з участю секретаря: Терпай С.М..

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 березня 2021 року у справ № 308/12458/20 (Головуючий: Хамник М.М.), -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи тим, що 05 березня 2020 між ним та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого він передав у власність відповідача грошові кошти у розмірі 180 000 грн., які останній зобов`язувався повернути у зазначений у договорі строк.

Боргове зобов`язання відповідача перед позивачем підтверджується власноруч написаною відповідачем розпискою, згідно якої останній зобов`язався повернути грошову суму в повному обсязі на протязі 180 календарних днів з дати укладення договору.

Однак, відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим позивач змушений був звернутися до суду з даним позовом.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 180 000 грн. заборгованості за договором позики.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30 березня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 180000 грн., а також 1800 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій ставиться питання про скасування рішення як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки відповідач зазначає, що грошові кошти за договором позики від позивача він не отримував, а відповідний договір та розписка укладалися тільки на вимогу позивача, який здійснював керівництво місцевим підрозділом юридичної особи, з якою відповідач перебував у трудових відносинах. Відповідна практика укладення договору позики із співробітниками була сталою при прийнятті на роботу у даній компанії та мала на меті мінімізувати ризики та втрати від господарської діяльності підприємства за рахунок найманих працівників.

Також ОСОБА_1 зазначає, що боргова розписка містить посилання на договір позики без його ідентифікації та дати укладення такого договору, позивач у такій розписці зазначений як поручитель а не позикодавець, що дає змогу прийти до висновку про фіктивність такої розписки. Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів та підтверджень факту передачі коштів відповідачу.

Перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Сторони у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися. ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 про час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені, про що свідчить клопотання клопотання представника ОСОБА_3 про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції у якому їй було відмовлено через невідповідність клопотання вимогам ст. 212 ЦПК України. При цьому клопотання про відкладення розгляду справи ОСОБА_2 та його представником ОСОБА_3 не подавалося.

ОСОБА_1 подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку зі службовим відрядженням, проте жодних доказів підтверджуючих його перебування у відрядженні суду не надав. Разом із цим, розгляд даної справи неодноразово відкладався через неявку сторін та зокрема за клопотанням ОСОБА_1 , а тому колегія суддів вважає, що наведені обставини не перешкоджає розгляду справи у відсутності сторін відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Встановлено, що 05 березня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 позикодавець передав у власність позичальникові ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 180 000 грн., а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів. Даний договір підписаний сторонами.

Відповідно до розписки від 05 березня 2020 року підписаної позичальником ОСОБА_1 , свідком ОСОБА_4 та поручителем ОСОБА_2 , відповідач підтвердив, що ним від ОСОБА_2 по договору позики б/н були отримані грошові кошти в натурі в сумі 180000 грн. Вказану суму грошових коштів відповідач зобов`язався повернути у повному обсязі на протязі 180 календарних днів з дати заключення договору позики.

Підписання договору позики та розписки відповідачем не заперечується, а заперечується факт отримання зазначених грошових коштів відповідачем.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження

№ 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).

З розписки від 05 березня 2020 року встановлено, що ОСОБА_1 даною розпискою підтвердив, що ним від ОСОБА_2 по договору позики було отримано грошові кошти в натурі в сумі 180000грн.

Проте, відповідач у своєму відзиві та апеляційній скарзі заперечує факт отримання грошових коштів, посилаючись на те, що у 2016 році влаштувався на роботу до ТОВ «Українська дистрибуцій на компанія» яка у 2020 році змінила назву на ТОВ «Глобал Спіріт Європа», деректором Мукачівського представництва якої був ОСОБА_2 , і відповідач фактично був оформлений на вказаних підприємствах не на підставі трудового договору, а з ним було укладено договір про надання послуг та відповідна практика укладення договору позики зі співробітником була сталою при прийомі на роботу.

При цьому відповідач не надав суду доказів, які б спростували твердження позивача щодо невиконання ним умов договору, чи безгрошовитості позики. Також ОСОБА_1 не звертався до суду щодо визнання даного договору фіктивним.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо задоволення позовних вимог, оскільки позивач довів факт отримання відповідачем грошових коштів у позику, на підтвердження чого до суду подано письмові докази договір позики від 05.03.2020 року та розписку від 05 березня 2020 року, а відповідач не спростував належними доказами факт отримання коштів чи фіктивність договору.

Рішення суду є законне та обґрунтоване і підстав для його зміни чи скасування не має.

Доводи апеляційної скарги, судова колегія до уваги не приймає, так як вони не ґрунтуються на вимогах закону та фактичних обставинах справи і не спростовують висновки суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2022 року.

Головуючий

Судді: