ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/3637/22 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про виплату заробітної плати
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2022 року м. Валки.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Котелевець А.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні та середнього заробітку за ввесь період затримки розрахунку,

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, в якому просить з урахуванням уточнень, стягнути з відповідача заборгованість по компенсації за невикористані щорічні відпустки у розмірі 15 990,00 грн, а також середній заробіток за період затримки розрахунку станом на 17.02.2022 року у розмірі 176 104,53 грн, а також стягнути компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 3106,60 грн.

Позов мотивовано тим, що у період з 12.01.2006 року по 03.01.2019 року вона перебувала у трудових відносинах з міською Державною лікарнею ветеринарної медицини м.Харкова. Згідно наказу Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів №110 від 12.02.2018 року, Міську державну лікарню ветеринарної медицини м.Харкова реорганізовано шляхом перетворення на Харківську регіональну державну лабораторію Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів. 03.01.2019 року позивач була звільнена у зв`язку з переведенням до Обласної державної лікарні ветеринарної медицини згідно наказу №41-К від 03.01.2019 року. Зазначеним наказом була передбачена виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 120 календарних днів за період з 12.01.2014 року по 29.12.2018 року у розмірі 15 990,00 грн. Крім того, за підрахунками позивача, з відповідача також підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку по день ухвалення рішення.

04.11.2019 року представником відповідача надано до суду заяву про застосування строку позовної давності, в обґрунтування якої зазначає, що компенсація у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток не визначені як заробітна плата ст.94 та главою 7 КЗпП України, а тому повинен застосовуватись тримісячний строк звернення до суду, встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

В подальшому представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що Харківська регіональна державна лабораторія Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Вказує, що лабораторія є державною установою, яка створена шляхом реорганізації Міської державної служби ветеринарної медицини м.Харкова, датою створення відповідача є 27.12.2018 року. Під час процесу реорганізації комісією з реорганізації на чолі голови ОСОБА_2 були допущені ряд порушень діючого законодавства. Так, головою ліквідаційної комісії кошти Міської державної служби ветеринарної медицини м. Харкова, які перебували на рахунках та були призначені для виплати всіх необхідних платежів по розрахунку з працівниками Міської державної служби ветеринарної медицини м. Харкова, були витрачені на преміювання окремого кола працівників, що й призвело до виникнення заборгованості. Діяльність комісії з реорганізації Міської державної служби ветеринарної медицини м. Харкова досліджується правоохоронними органами, у зв`язку з чим були порушені ряд кримінальних проваджень стосовно законності прийнятих комісією управлінських рішень по використанню бюджетних коштів. У зв`язку з тим, що бюджетним кошторисом Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на 2020 рік не передбачені кошти для оплати заборгованості Міської державної служби ветеринарної медицини м. Харкова, тому проведення виплати позивачу заборгованості по компенсації за невикористану відпустку було б порушенням бюджетного законодавства. На підставі викладеного, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивачем подано до суду заперечення на відзив на позовну заяву, в яких зазначив про відсутність документального підтвердження відсутності у бюджеті коштів для виплати заробітної плати співробітникам. Наполягає, що відповідач у справі є належним правонаступником Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова. Просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представником відповідача подано до суду додаткові заперечення на позовну заяву, в яких зазначає, що відповідач не погоджується з включенням премії до розрахунку середнього заробітку працівника, оскільки вона є одноразовою, а тому не підлягає врахуванню під час обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідач просить застосувати аналогію права до спірних правовідносин.

30.08.2021 року позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить додатково стягнути середній заробіток, який станом на 13.09.2021 року становить 151 589,34 грн. Крім того просить стягнути з відповідача компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати станом на день ухвалення рішення, яка станом на 31.07.2021 року становить 2607,57 грн, в обґрунтування чого посилається на ст.34 ЗУ «Про оплату праці» та ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Щодо строку позовної давності посилається на ст.233 КЗпП України, відповідно до якої у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної з нього заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Представником відповідача подано до суду відзив на заяву про збільшення позовних вимог, в якій зазначив про свою незгоду з вимогами позивача. Зокрема, посилається на відсутність вини відповідача, що підтверджується фактом проведення реорганізації та тим фактом, що звільнення в порядку переведення позивача здійснено саме попередньою організацією, а не безпосередньо відповідачем. Також зазначає про відсутність вини відповідача і у строках звернення до суду позивача та строках розгляду справи. Крім того зазначає, що сума невикористаної відпустки утворилася виключно через бажання самого позивача. Просить врахувати ту обставину, що позивач була звільнена зі згоди її в порядку переведення на інше підприємство, де вона продовжувала отримувати заробітну плату безперебійно, а не виплата суми боргу в розмірі 15 990,00 гривень не могла ввести позивача в скрутне матеріальне становище.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на користь ОСОБА_1 заборгованість по компенсації за невикористані щорічні відпустки у розмірі 15 990 гривень.

Стягнуто з Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку станом на 17.02.2022 року у розмірі 176 104 гривні 53 копійки.

Стягнуто з Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати станом на 17.02.2022 року у розмірі 3106 гривень 60 копійок.

Стягнуто з Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на користь держави судовий збір у розмірі 1952 гривні.

Не погоджуючись з рішенням суду Харківська регіональна державна лабораторія державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати, та зменшити стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку до 15655,81 грн та стягнути витрати з оплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що бюджетним кошторисом відповідача на 2019-2022 роки не передбачені кошти для оплати заборгованості Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова, проведення виплати позивачу заборгованості по компенсації за невикористану відпустку за організацію, яка припинила своє існування було б порушенням бюджетного законодавства.

Вказує, що суд має право зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівнику сум, що відповідає правовій позиції, викладеній Верховний судом у справі №761/9584/15-ц.

Зазначає, що виходячи із розміру несвоєчасної компенсації за дні невикористаної відпустки при звільненні 15990 грн приблизна оцінка розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні у спірних правовідносинах, яку розумно можна були би передбачити на підставі даних НБУ про середньозважені ставки за кредитами слід розрахувати як розмір витрат, які ОСОБА_1 недоотримавши належні кошти від роботодавця, могола би понести на сплату відсотків, взявши з метою збереження рівня свого життя кредит у сумі, що становить 15655, 81 грн.

Звертає увагу, що суд першої інстанції не дотримався норм ЦПК України, не надав належної оцінки доказам відповідача, розгляд справи тривав більше двох років.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову без повідомленням учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що до відповідача, як правонаступника Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова, перейшов обов`язок щодо виплати всіх належних працівникам при їх звільненні, переводі сум, що залишись невиплаченими після реорганізації.

Зазначено, що оскільки компенсація за невикористану відпустку як працівнику Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова нараховувалася Міською державною лікарнею ветеринарної медицини м. Харкова, правонаступником якого стала Харківська регіональна державна лабораторія Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, то останній і має нести відповідальність перед позивачкою по виплаті компенсації за невикористану відпустку за період з 12.01.2014 року по 29.12.2018 рік.

Суд погодився з наведеними стороною позивача розрахунками середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, оскільки вони були проведені у відповідності до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р., тоді як відповідач власних розрахунків на спростування доводів позивачки не надав. При цьому середньоденна заробітна плата позивача становить 224,91 грн. (9895,84 грн/44 дні), а тому середній заробіток за час затримки виплати відповідачем сум становить 176 104,53 грн. (783 дні*224,91 грн.).

Суд погодився з наведеними стороною позивача розрахунками компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати, оскільки вони були проведені у відповідності до вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 року №159, та становить 3106,60 грн.

Також судом зазначено, що компенсація за невикористану відпустку входить до фонду додаткової заробітної плати, тому строк звернення до суду з вимогою про її стягнення необмежений часовими межами на підставі ч.2 ст.233 КЗпП України. Відповідно до цієї частини у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Судове рішення відповідачем оскаржено лише в частині розрахунків середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, тому в іншій частині колегією суддів не переглядається.

Колегія суддів не може повністю погодитись із висновками суду першої інстанції в частині вирішення судом вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Частиною 1 ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Як вбачається із матеріалів справи, судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з міською Державною лікарнею ветеринарної медицини м. Харкова з 12.01.2006 по 03.01.2019, що підтверджується наданою копією трудової книжки.

Наказом голови комісії з реорганізації Міської державної лікарні ветеринарної медицина м. Харкова № 41-К від 03.01.2019 ОСОБА_1 звільнено в порядку переведення до Обласної державної лікарні ветеринарної медицини на підставі п.5 ст.36 КЗпП України. Наказом зазначено про нараховану компенсацію за невикористані щорічні відпустки з 12 січня 2014 по 29 грудня 2018 тривалістю 120 календарних днів у розмірі 15 990,00 грн.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за кодом юридичної особи відповідача (05381662) у розділі відомостей про юридичних осіб, правонаступником яких є зареєстрована юридична особа, містяться данні про реорганізовану Міську державну лікарню ветеринарної медицини м. Харкова.

Заробітна плата позивача за останні два місяця роботи перед звільненням становила 3723,00 грн. (за листопад 2018 року) та 6172, 84 грн. (за грудень 2018 року), а загалом становить 9895,84 грн.

При цьому середньоденна заробітна плата позивача становить 224,91 грн. (9895,84 грн/44 дні), а тому середній заробіток за час затримки виплати відповідачем сум становить 176 104,53 грн. (783 дні*224,91 грн.).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що період затримки розрахунку становить 783 дні.

Відповідає вимогам п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року і розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 за останні два місяці, що передували звільненню, який становить 224,91 грн.

Позивачем заявлено вимоги щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 176104,53 грн.

Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Відповідно до п.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Так у своїй постанові, Велика Палата Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначила, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідно до матеріалів справи позивач не довів, що на момент звільнення вона звернулась до відповідача з вимогою про відповідні виплати щодо компенсації за невикористану відпустку.

Таке право позивач реалізувала лише у вересні 2021 року, подавши позов.

Судом не встановлено, що позивач не знав про це її право,, або що були інші обставини, які заважали реалізувати зазначене право раніше.

Також відповідач заперечував проти права позивача на компенсацію за невикористану відпустку, а тому факт порушення цього права та сума відповідної компенсації були встановлені лише під час судового розгляду.

Сума компенсації позивачу за невикористану відпустку становить 15990 грн, є більш ніж у сто разів меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (176104,53 грн).

Враховуючи викладене, колегія суддів відповідно до загальних принципів цивільного законодавства вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам даної справи, які мають значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 17610 грн, тобто 10% від заявленого позивачем розміру.

Зазначена сума є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

За встановлених обставин, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зменшення стягнення з відповідача користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку до суми 17610 грн.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що рішення суду в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ухвалено судом першої інстанції за неповно з`ясованих обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не в повному обсязі відповідають обставинам справи.

Виходячи з наведеного, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 176104,53 грн підлягає зміні, з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 17610 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-383, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2022 року змінити в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку скасувати та ухвали и в цій частині позовних вимог нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів про стягнення середнього заробітку за ввесь період затримки розрахунку задовольнити частково.

Зменшити стягнення з Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку до 17610 (сімнадцяти тисяч шістсот десяти) гривень.

В іншій частині рішення не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 28 грудня 2022 року.

Головуючий В.Б.Яцина

Судді І.В. Бурлака

А.В. Котелевець.