ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 червня 2022 року

м. Київ

справа № 954/1305/19

провадження № 61-91св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Нововоронцовської районної державної адміністрації,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Пантилеєнко Златоміра Сергіївна, на рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 10 серпня 2020 року, ухвалене у складі судді Гончаренка О. В., та постанову Херсонського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року, прийняту колегією у складі суддів: Полікарпової О. М., Воронцової Л. П., Ігнатенко П. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Нововоронцовської районної державної адміністрації, про відібрання дитини та визначення порядку виховання дитини батьком.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з листопада 2007 року вона перебувала з ОСОБА_2 у шлюбі, який рішенням Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 10 січня 2019 року розірвано. У цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_5 , який проживає з бабою - ОСОБА_4 та дідом - ОСОБА_3 .

Позивач вказує, що відповідачі без її згоди самовільно визначили місце проживання дитини за місцем своєї реєстрації - с. Михайлівка Нововоронцовського району Херсонської області, а також перешкоджають їй у спілкуванні з сином; батько не проживає з дитиною, вихованням дитини проти волі позивача займаються тільки баба та дід.

Рішенням Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 21 червня 2019 року її позов до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Нововоронцовської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з матір`ю задоволено.

Визначено місце проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з нею.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 3 вересня 2019 року рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 21 червня 2019 року залишено без змін.

Виконати рішення суду вона не змогла, оскільки суд не вирішував питання відібрання дитини. Вважає, що вона вжила всіх законних засобів для повернення дитини у позасудових процедурах, проте відповідачі добровільно повернути їй дитину не бажають, штучно формують у дитини негативне ставлення до матері, що шкодить психологічному здоров`ю дитини.

З урахуванням зазначеного позивач просила відібрати дитину у відповідачів та передати їй, визначивши порядок виховання дитини батьком.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 10 серпня 2020 року позов задоволено частково.

Відібрано ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , та передано матері - ОСОБА_1 для проживання з нею у квартирі АДРЕСА_1 .

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції вказував на те, що колишнє подружжя не дійшло згоди щодо місця проживання дитини і рішенням Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 21 червня 2019 року визначено місце проживання ОСОБА_6 з матір`ю, однак відповідачі відмовляються виконати вказане рішення суд.

Суд першої інстанції вважав, що головною метою такої міри є захист інтересів дитини. Наявність рішення суду, яким визначено місце проживання дитини з матір`ю, і неможливість його виконання внаслідок протидії з боку відповідачів є підставою для відібрання дитини і повернення її матері.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 10 серпня 2020 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У січні 2021 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Пантилеєнко З. С., подав до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 10 серпня 2020 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року скасувати, справу направити на новий судовий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, оскільки при вирішенні справи суди залишили поза увагою висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 484/920/18 та від 3 жовтня 2018 року у справі № 682/2778/17.

Також заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, а саме недослідження зібраних у справі доказів.

Позиція інших учасників справи

У липні 2021 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому вказувала на безпідставність її доводів. Зазначала, що суди першої та апеляційної інстанцій встановили фактичні обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення, надали належну оцінку доказам, поданим учасниками справи, та ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення.

Посилаючись на зазначене, а також на те, що наявність стійкого тривалого конфлікту між позивачем і відповідачами підтверджується судовими справами, а саме - про визначення місця проживання дитини та про відібрання дитини, ОСОБА_1 просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду 4 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано з Нововоронцовського районного суду Херсонської області матеріали цивільної справи № 954/1305/19.

Ухвалою цього ж суду від 2 червня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 3 листопада 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який рішенням Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 10 січня 2019 року розірвано.

У цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_5 , який проживав з батьками у місті Дніпро.

У липні 2018 року дитину привезли до діда і баби на відпочинок і у цей період між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стався конфлікт, внаслідок якого ОСОБА_1 пішла з дому, а у подальшому відповідачі відмовились їй повернути дитину, що не заперечується сторонами у справі.

Рішенням Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 21 червня 2019 року, яке переглядалося судами апеляційної та касаційної інстанцій, визначено місце проживання ОСОБА_6 з матір`ю - ОСОБА_1 .

Також судами встановлено, що ОСОБА_7 проживає з батьками ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та навчається у 3 класі Михайлівської загальноосвітньої школи I-III ступенів за сімейною формою навчання.

ОСОБА_2 працює та фактично проживає у м. Дніпро, а дитину відвідує на вихідні та свята.

Встановлено судами і те, що ОСОБА_1 здійснювала неодноразові спроби для виконання судового рішення і повернення дитини для проживання з нею, а саме 9 вересня 2019 року ОСОБА_1 приїхала у с. Михайлівка Нововоронцовського району Херсонської області, де проживають ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , однак останні відмовились повернути дитину; 20 вересня 2019 року, 1 жовтня 2019 року та 4 листопада 2019 року ОСОБА_1 зверталася до Нововоронцовського відділення поліції Бериславського відділу поліції із заявою про невиконання відповідачами судового рішення про визначення місця проживання дитини з нею.

28 жовтня 2019 року ОСОБА_1 зверталася до Органу опіки та піклування Нововоронцовської районної ради Херсонської області, зазначаючи про неодноразові усні та письмові звернення до відповідачів з проханням поступово підготувати дитину до зміни місця проживання та передати їй дитину. Відповідачі категорично відмовляються та створюють в уяві дитини негативний образ матері.

Також судами встановлено, що постановою Нововоронцовського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області від 19 вересня 2019 року ОСОБА_1 повернуто виконавчий лист № 660/274/19, виданий 19 вересня 2019 року, з тих підстав, що виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.

Стаття 7 СК України визначає, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з частиною першою статті 18, частиною першою статті 27 Конвенції про права дитини Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання (частина перша статті 162 СК України).

За приписами частин першої-третьої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них.

За змістом частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Саме такий висновок міститься у постанові у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19).

У даній справі суди встановили і сторони не заперечували, що з липня 2018 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно проживає з бабою і дідом. Рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 21 червня 2019 року про визначення місце проживання ОСОБА_6 з матір`ю - ОСОБА_1 не виконане.

Встановивши, що ОСОБА_2 без згоди матері, з якою на підставі рішення суду визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишив сина проживати у своїх батьків - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , чим самовільно змінив місце його проживання, добровільно повернути дитину матері відповідачі не бажають, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для захисту прав позивача в порядку, визначеному статтею 162 СК України, і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України. Доказів, що повернення дитини за місцем проживання матері створює загрозу її життю та здоров`ю або негативно впливатиме на її розвиток відповідачі не надали і судом не встановлено.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України та статті 18 ЦПК України рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 21 червня 2019 року про визначення місця проживання ОСОБА_6 з матір`ю - ОСОБА_1 , є обов`язковим до виконання, проте відповідачі не виконують рішення після набуття ним законної сили, чим фактично самовільно змінили місце проживання дитини, тому відібрання дитини і її повернення матері є ефективним способом захисту порушеного права у цій справі.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіряючи доводи заявника, які стали підставою відкриття касаційного провадження у цій справі, про застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 484/920/18 та від 3 жовтня 2018 року у справі № 682/2778/17, касаційний суд дійшов висновку, що зазначена підстава касаційного оскарження не знайшла свого підтвердження під час касаційного перегляду з огляду на наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначала, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) Велика Палата конкретизувала вказаний висновок та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед, за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Постанова Верховного Суду від 23 вересня 2020 року (справа № 3484/920/18), на яку посилається заявник, прийнята за результатами розгляду касаційних скарг відповідача та третьої особи, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмета спору, на постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 березня 2020 року у справі про відібрання малолітніх дітей та негайне повернення їх за попереднім місцем проживання та реєстрації. Скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову та ухвалюючи нове про його задоволення, апеляційний суд вказував на те, що рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 січня 2017 року про відібрання у позивача дітей без позбавлення його батьківських прав скасоване постановою апеляційного суду Миколаївської області від 11 січня 2018 року, тому діти були розлучені з позивачем всупереч їх волі та бажанню, що є порушенням частини першої статті 9 Конвенції про права дитини та частини першої статті 14 Закону України «Про охорону дитинства». З такими висновками суду апеляційної інстанції погодився й касаційний суд і, як наслідок, залишив судове рішення без змін.

Отже доводи заявника щодо неврахування судами попередніх інстанцій висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 3484/920/18, касаційний суд вважає безпідставними, оскільки фактичні обставини справи, на яку посилається заявник, і фактичні обставини справи, яка переглядається, є різними, а відтак, відсутні правові підстави вважати, що суди не врахували висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Постанова Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року (справа № 682/2778/17), на яку також посилається заявник, прийнята за результатами розгляду касаційної скарги відповідача на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 лютого 2018 року та постанову апеляційного суду Хмельницької області від 8 травня 2018 року у справі про відібрання малолітньої дитини. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідач самовільно, без згоди матері змінив місце проживання їх малолітньої дитини. Встановивши зазначене, а також те, що рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 16 серпня 2017 року, визначено місце проживання малолітньої дитини з матір`ю, суди дійшли висновку про наявність правових підстав для відібрання малолітньої дитини. Скасовуючи судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, Верховний Суд посилався на те, що фактично підставами пред`явленого позову позивач визначила факт невиконання ухваленого рішення суду про визначення місця проживання дитини, що набрало законної сили. Однак виконання судового рішення про визначення місця проживання неповнолітньої дитини відбувається (в разі його примусового виконання) шляхом, в тому числі, відібрання дитини та передачі її на виховання тому із батьків, з яким суд присудив їй проживати.

Касаційний суд також відхиляє вказані доводи заявника щодо неврахування судами попередніх інстанцій висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 682/2778/17, оскільки у справі № 682/2778/17 судами попередніх інстанцій не встановлені обставини щодо пред`явлення рішення про визначення місця проживання дитини до примусового виконання і наслідки здійснення такого виконавчого провадження.

У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що постановою Нововоронцовського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області від 19 вересня 2019 року ОСОБА_1 повернуто виконавчий лист № 660/274/19, виданий 19 вересня 2019 року, з тих підстав, що виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання.

Вказані обставини свідчать про те, що звернення до виконання рішення про визначення місця проживання дитини у примусовому порядку не здійснювалося, що виключає можливість врахування у цій справі висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 682/2778/17.

Разом з цим, частиною третьою статті 400 ЦПК України передбачено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

У постанові Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі № 753/24507/18 касаційний суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для відібрання малолітньої дитини у батька, який утримував дитину не на підставі закону або рішення суду. Касаційний суд дійшов висновку про те, що по суті має місце невиконання відповідачем судового рішення, яке набрало законної сили, про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

З урахуванням зазначеного, касаційний суд дійшов висновку про необхідність врахування висновку щодо застосування норми права, викладеного після подання ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Пантилеєнко З. С., касаційної скарги у постанові Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі № 753/24507/18.

Інші наведені заявником доводи про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права фактично зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлених обставин справи та до переоцінки доказів, їх належності і допустимості.

Проте в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Таких порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статями 400, 409, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Пантилеєнко Златоміра Сергіївна, залишити без задоволення.

Рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 10 серпня 2020 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк В. А. Стрільчук