Дата документу 29.07.2022 Справа № 335/3015/22
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2022 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 335/3015/22

Провадження № 22-ц/807/1599/22

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя в складі судді Шалагінової А.В. від 08 червня 2022 року відмову у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини.

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Варна, Болгарія заявник народила доньку ОСОБА_3 , що підтверджує відповідним свідоцтвом про народження.

На час звернення до суду із заявою про видачу судового наказу донька проживає разом із заявницею, що підтверджується довідками громади м. Варни.

ОСОБА_2 є батьком малолітньої ОСОБА_3 , що підтверджено свідоцтвом про народження дитини № НОМЕР_1 .

Як вказала заявниця, ОСОБА_2 є приватним підприємцем та працює у Республіці Болгарія, отже має можливість сплачувати аліменти.

Заявник також вказала про наявність у боржника інших утриманців, зокрема його непрацездатних батьків, що проживають із ОСОБА_2 , дитини від першого шлюбу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та інших спільних із боржником дітей: ОСОБА_5 , 2010 р.н., ОСОБА_6 , 2014 р.н.

Посилаючись на те, що матеріальна допомога, яка надається батьком дитини є недостатньою для утримання доньки, заявниця просила суд видати судовий наказ про стягнення аліментів з боржника ОСОБА_2 на її користь на утримання доньки ОСОБА_3 в розмірі 25 відсотків від заробітку (доходу) відповідача, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 29.05.2022 до її повноліття.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 червня 2022 року відмовлено у видачі судового наказу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що пункти 4,5 ст. 161 ЦПК України мають імперативний характер, оскільки ними визначено розмір аліментів, який може бути стягнуто на підставі судового наказу і від якого суд не може відступити.

Документами долученими до заяви про видачу судового наказу підтверджено, народження дитини, те що заявник є її матір`ю, а боржник батьком, також було долучено докази проживання дитини із заявником. Як зазначає апелянт наведеного достатньо для видачі судового наказу і будь-який спір з цих питань відсутній.

Заявник повідомила відомі їй факти, зокрема про забезпечення ОСОБА_2 своїх батьків та сина від першого шлюбу ОСОБА_7 , однак оскільки її не було залучено до участі у таких справах, заявнику невідомо точний розмір аліментів, які сплачує ОСОБА_2 на користь інших утриманців. При цьому право на отримання аліментів на утримання дитини не залежить від наявності інших утриманців у боржника та їх кількості, оскільки батьки зобов`язані утримувати своїх дітей, а видання наказу про стягнення аліментів на ще одну дитину не призведе до автоматичної зміни розміру аліментів інших отримувачів, отже посилання суду на їх обов`язкове залучення до участі у справі є безпідставним. Боржник, на думку заявника може захистити свої права шляхом звернення до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

Як зазначено у скарзі, суд безпідставно відмовив у видачі судового наказу, вимагаючи надання документів про майновий стан боржника та його здоров`я, оскільки у заявника об`єктивно відсутні такі докази.

ОСОБА_2 не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, тобто апеляційна скарга на ухвалу суду про відмову у видачі судового наказу (п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволені заяви про видачу судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не зазначила у заяві про видачу судового наказу чи є ОСОБА_2 платником аліментів на користь інших дітей та його батьків, що на думку суду впливає на можливість видачі судового наказу про стягнення аліментів у заявленому ОСОБА_1 розмірі.

Відсутність інформації про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь інших отримувачів, на думку суду першої інстанції, впливає на склад учасників справи.

Також, як підставу для відмови у видачі судового наказу суд першої інстанції зазначив, що заяву подано із порушенням вимог ст. 163 ЦПК України, заява не містить викладу обставин передбачених п.п. 1,2,3-1,3-2 ч. 1 ст. 182 СК України, а саме заявником не надано відомостей про стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я платника аліментів, інформації про його майновий стан, доведені витрати платника аліментів.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року за № 3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст. ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Як вбачається із змісту заяви про видачу судового наказу, заявник ОСОБА_1 та боржник ОСОБА_2 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_8 , 2021 р.н., на підтвердження чого заявником долучалась копія свідоцтва про народження дитини. № НОМЕР_1 від 21.05.2021.

Проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_9 2021 р.н. за однією адресою, заявник підтверджувала копіями відповідних довідок, які вказані як додатки до заяви.

Частиною 5 ст. 183 СК України передбачено право батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Вимоги до форми і змісту заяви про видачу судового наказу встановлені ст. 163 ЦПК України, а саме, заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником.

У заяві повинно бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника; 3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження; 4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; 5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Стаття 165 ЦПК України передбачає, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: заява подана з порушенням вимог ст. 163 ЦПК України, заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; заявлено вимогу, яка не відповідає ст. 161 цього Кодексу; наявні обставини, передбачені ч. 1 ст. 186 цього Кодексу; з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою; судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав передбачених п. п. 3-6 ч. 1 цієї статті; із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; заяву подано з порушенням правил підсудності.

Так, звертаючись до місцевого суду із заявою про видачу судового наказу, ОСОБА_1 просила видати судовий наказ, посилаючись на обставини наведені вище і заявляла вимогу, про стягнення аліментів на одну дитину у розмірі однієї чверті доходу платника, аліментів, що за своїм змістом відповідає положенням п.4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України.

Отже, колегія суддів констатує помилковість висновків місцевого суду та невмотивованість посилання на норми п. 3 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, як підставу для відмови у видачі судового наказу.

Положеннями ст. 182 СК України визначено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, до яких віднесено: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів.

Відмовляючи у видачі наказу про стягнення аліментів, суд першої інстанції посилався на невідповідність заяви ОСОБА_1 положенням ст. 163 ЦПК України оскільки нею не надано відомостей, визначених положеннями ст. 182 СК України.

Водночас, при постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції не було враховано положення ч. 5 ст. 183 СК України, відповідно до якої той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Отже, у випадку звернення до суду того з батьків з ким проживає дитина із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, визначених в частині від заробітку (доходу) платника аліментів, яка дорівнює одній чверті, суд не перевіряє обставини визначені положеннями ст. 182 СК України, оскільки за наявності підстав для стягнення аліментів, зобов`язаний видати відповідний наказ у якому розмір аліментів визначається на підставі імперативних нормам матеріального права ч. 5 ст. 183 СК України.

Посилаючись на необхідність надання додаткової інформації щодо матеріального стану платника аліментів його здоров`я, та інших обставин, районний суд не врахував положення п. 7 ч. 1 ст. 168 ЦПК України, у яких закріплено, що у судовому наказі зазначається повідомлення про те, що під час розгляду заяви у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.

Колегія суддів також погоджується із доводами апеляційної скарги, відповідно до яких, суд першої інстанції вимагає від ОСОБА_1 надання інформації та доказів, які фактично відсутні у розпорядженні заявника.

Наказне провадження - це особливий спрощений вид цивільного судочинства, спрямований на розвантаження судів загальної юрисдикції від справ, які не потребують повної та детальної процедури розгляду, на спрощений та ефективний захист безспірних прав осіб шляхом видачі судового наказу.

Основною умовою вирішення справи в порядку наказного провадження є наявність безспірної вимоги заявника, що підтверджується належно оформленими письмовими документами. Даний вид провадження свідчить не про відсутність спірних правовідносин між сторонами, а про те, що в силу очевидності права вимоги заявника виключається спір щодо наявності самого права.

Право заявника та отримання судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі визначеному п.4 ч.1 ст. 161 ЦПК України, не залежить від наявності у боржника інших утриманців, а наявність судових рішень про стягнення аліментів на користь інших осіб - не є підставою для відмови у видачі такого наказу оскільки не входить до переліку таких підстав визначених ст. 165 ЦПК України.

Відповідно до частин сьомої восьмої статті 170 ЦПК України у разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

У разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

Як зазначено в правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №554/325/16-ц (провадження №61-20049св19) аналіз приписів розділу II ЦПК України дає підстави для висновку, що визначеними законом способами захисту порушеного права боржника у випадку видачі судового наказу про стягнення аліментів (пункт 4 частини першої статті 161 ЦПК України) є подання позову про зменшення розміру аліментів або звернення до суду із заявою про перегляд такого судового наказу за нововиявленими обставинами.

При цьому, вирішуючи справу за позовом боржника (платника аліментів) про зменшення розміру аліментів, після видачі судом наказу про їх стягнення у частці від заробітку (доходу), суд повинен керуватися в першу чергу положеннями статті 192 СК України, та субсидіарно положеннями статті 182 цього Кодексу.

Схожі висновки містяться і в постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №523/5464/19 (провадження №61-21155св19).

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду вимог у порядку наказного провадження про видачу судового наказу дійшов передчасного висновку про відмову у його видачі.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу, з порушенням норм матеріального та процесуального права, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, та відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 червня 2022 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Постанову складено 29 липня 2022 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова