Житомирський апеляційний суд
Категорія 60 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Шевчук А.М.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №295/12917/19 за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третьої особи без самостійних вимог приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Силіна С.В. про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації договору купівлі-продажу, визнання права власності за ОСОБА_2

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , поданою через представника ОСОБА_5 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08 липня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Перекупки І.Г. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася до суду із названим позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с. 200-202 том 1) просила:

1)визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 17/100 (сімнадцяти сотих) часток цілісного майнового комплексу магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 видане на ім`я ОСОБА_3 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Силіним C.B. від 04.10.2018 року, зареєстровано в реєстрі за №1588.

2) визнати недійсним договір купівлі-продажу 17/100 (сімнадцяти сотих) часток цілісного майнового комплексу магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 від 23.10.2018, зареєстрований в реєстрі за № 28504830 укладений між ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , код НОМЕР_1 та ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_3 , код НОМЕР_2 та посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С.

3)скасувати державну реєстрацію прав договору купівлі-продажу 17/100 (сімнадцяти сотих) часток цілісного майнового комплексу магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 від 23.10.2018, зареєстрований в реєстрі за № 28504830 укладений між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , код НОМЕР_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , код НОМЕР_2 та посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С, індексний номер:43638544 від 23.10.2018.

4)визнати право власності за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) на 17/200 (сімнадцять двухсотих) часток цілісного майнового комплексу магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 в порядку спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Стягнути судові витрати.

В обгрунтування позовних вимог зазначила, що в період з 10 травня 2003 року по 07 лютого 2008 року ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 , від якого мають спільну дитину - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_6 помер, після його смерті відкрилася спадщина на усе належне йому майно, зокрема на 17/10 часток цілісного майнового комплексу магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вказала, що неповнолітній ОСОБА_2 фактично прийняв спадщину після смерті свого батька як спадкоємець першої черги, оскільки будь-яких заяв про відмову від прийняття спадщини ні він, ні позивач, як законний представник, не подавали. Після розлучення вона разом із сином проживала окремо від колишнього чоловіка, а тому про його смерть дізналася випадково.

Зазначила, що в подальшому їй стало відомо, що спадщину прийняла дочка від першого шлюбу ОСОБА_6 відповідач ОСОБА_3 та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 04.10.2018 на спірне нерухоме майно. Пізніше вона дізналася, що ОСОБА_3 відчужила вказане нерухоме майно ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 23.10.2018, зареєстрованим в реєстрі за № 28504830 та посвідченим приватним нотаріусом Гораєм О.С. Видача свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_3 та укладений в подальшому договір купівлі-продажу від 23.10.2018 порушують майнові права неповнолітньої особи ОСОБА_2 та позбавляють його можливості вступити в спадщину після смерті батька та отримати право власності на Ѕ частину усього спадкового майна, а тому просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 08 липня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , поданій через представника ОСОБА_5 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що малолітній ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги після смерті батька ОСОБА_6 і в силу вимог ст. 1273 ЦК України є таким, що прийняв спадщину. Будь-яких заяв ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 про відмову від спадщини після смерті батька ОСОБА_6 не подавала.

Вказує, що відповідач по справі ОСОБА_3 , яка є рідною донькою померлого, свідомо подала до нотаріальної контори неправдиву інформацію про відсутність інших спадкоємців та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 17/100 (сімнадцяти сотих) часток цілісного майнового комплексу магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , яке видано приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Силіним C.B. 04.10.2018 року. Звертає увагу суду, що ІНФОРМАЦІЯ_6 помер ОСОБА_6 - а фактично 04.10.2018 вже видано свідоцтво про право на спадщину, нотаріусом навіть не дотримано строку для прийняття заяв, які надсилаються поштою ( якщо заяву направлено поштою 03.04.2018 в межах 6 місячного терміну), що вказує на явну зацікавленість нотаріуса в швидкій видачі свідоцтва про право на спадщину. Таким, чином фактично неповнолітню особу - дитину, ОСОБА_2 , було позбавлено права на спадщину після смерті батька.

В подальшому протягом двадцяти днів, а саме 23.10.2018 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу 17/100 (сімнадцять сотих) часток цілісного майнового комплексу магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований в реєстрі за №28504830. ОСОБА_1 дізналась, що її сина позбавили спадщини лише в грудні 2018 року, коли отримала витяг зі спадкового реєстру №54346284 виданого 04.12.2018 приватним нотаріусом Стражник Т.О. та встановлено, що приватним нотаріусом Силіним C.B. заведено спадкову справу №63092963 після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_3 04.10.2018 року видано свідоцтво про право на спадщину ННІ 917374. Зазначає, що в оскаржуваному рішенні вказано, що між сторонами існує спір щодо відсутності або наявності права на спадщину. Разом із тим, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості, що відповідач заперечує наявність права на спадкове майно у неповнолітньої дитини - ОСОБА_2 . Право на спадкування у неповнолітньої дитини є беззаперечним та захищеним законом, а тому вважає обраний спосіб захисту порушеного права законним.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Войтович М.С. просить рішення першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 були співвласниками нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_4 часток кожен. У власності ОСОБА_1 перебуває 66/100 часток нежитлового приміщення за цією ж адресою. На початку літа 2018 року ОСОБА_1 повідомила ОСОБА_4 , що дочка ОСОБА_6 буде продавати його частку нерухомості, на яку вона не буде претендувати, оскільки їх шлюб розірвано. По існування їх спільної дитини ( ОСОБА_6 та ОСОБА_1 ) ОСОБА_4 нічого не було відомо, оскільки між ними існували тільки ділові відносини. Оскільки ОСОБА_4 ніхто не повідомив, в тому числі і нотаріус, про існування дитини, то він вжив всіх розумних заходів для з`ясування правомочностей продавця. Зазначає, що ОСОБА_1 було відомо про смерть ОСОБА_6 , оскільки вона була на його похороні. Наголошує, що малолітній ОСОБА_2 не проживав разом з ОСОБА_6 на момент його смерті, а ОСОБА_1 знала про смерть ОСОБА_6 , проте не подала в установлений строк заяву від імені малолітнього ОСОБА_2 про прийняття спадщини Також ОСОБА_1 не зверталась до нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину в інтересах малолітнього ОСОБА_2 . Позивачкою не надано доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 достеменно знала, що у її батька був малолітній син. Вважає за таких обставин відсутні підстави вважати оспорюваний договір купівлі-продажу недійсним.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_4 адвокат Войтович М.С. проти доводів апеляційної скарги заперечив, надав пояснення аналогічні викладеному у відзиві на апеляційну скаргу.

Клопотання представника позивача адвоката Невмержицької Т.О. про чергове відкладення розгляду справи колегією суддів відхилено з тих підстав, що до клопотання не було надано доказів на підтвердження наявності зазначених у ньому обставин.

Інші учасники процесу до апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст. 372 ЦПК України).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що в період з 10 травня 2003 року по 07 лютого 2008 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , від якого у них народився син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження. Батьком дитини записаний: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 6. 7 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_6 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть видане Житомирським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, актовий запис №847 від 03.04.2018 (а.с. 5 том 1).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на спадкове майно, зокрема, на 17/100 (сімнадцять сотих) часток цілісного майнового комплексу магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Із копії спадкової справи №23/2018 до майна померлого, заведеної 04.10.2018, вбачається, що із заявою про прийняття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_8 звернулася дочка померлого ОСОБА_3 (а.с. 76 том1).

04.10.2018 на ім`я ОСОБА_3 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Силіним C.B. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 17/100 (сімнадцять сотих) часток цілісного майнового комплексу магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстровано в реєстрі за №1588 (а.с. 56 том 1).

23.10.2018 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу 17/100 (сімнадцяти сотих) часток цілісного майнового комплексу магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстрований в реєстрі за № 28504830 та посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. (а.с 208-210 том 1).

Із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав на нерухоме майно, Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта у розділі Актуальна інформація про об`єкт нерухомого майна здійснено державну реєстрацію прав договору купівлі-продажу 17/100 (сімнадцяти сотих) часток цілісного майнового комплексу магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 від 23.10.2018, зареєстрований в реєстрі за № 28504830, укладений між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , код НОМЕР_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , код НОМЕР_2 та посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С, індексний номер:43638544 від 23.10.2018 (а.с. 86 том 1).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації договору купівлі-продажу та визнання права власності на 17/200 (сімнадцять двохсотих) часток цілісного майнового комплексу магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька, не передбачений законом або договором та є неефективним для захисту прав позивача.

Колегія суддів не повністю погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною першою статті 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

У частині четвертій статті 1268 ЦК України зазначено, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Згідно частини першої статті 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, що передбачено частиною першою статті 1296 ЦК України.

Відповідно до статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Згідно з частиною першою статті 1300 ЦК України за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2- 1316/2227/11, від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц, від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 обрала неефективний спосіб захисту, який не відновить права та не сприятиме захисту права на спадщину неповнолітнього ОСОБА_2 .

Встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент смерті свого батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , був малолітньою особою, а тому в силу положень ч.4 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину.

За положеннями частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття, з моменту відкриття спадщини.

Оскільки малолітній ОСОБА_2 відповідно до частини четвертої статті 1268 ЦК України прийняв спадщину після померлого ОСОБА_6 , він набув право одержати свідоцтво про право на спадщину, одержавши право власності на спадкове майно - 17/100 (сімнадцять сотих) часток цілісного майнового комплексу магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, матеріалами справи підтверджено, що приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Силіним С.В. свідоцтво про право на спадщину за законом 4 жовтня 2018 року на спірне нерухоме майно (17/100 часток цілісного майнового комплексу магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ) видано лише на одного спадкоємця дочку померлого ОСОБА_3 .

Таким чином оспорюване свідоцтво порушує право сина померлого ОСОБА_6 ОСОБА_2 на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на частку, що йому належить в порядку спадкування (1/2).

Отже видача нотаріусом спірного свідоцтва про право на спадщину на все спадкове майно на користь іншого спадкоємця, порушує права другого спадкоємця, що є підставою для задоволення позову в цій частині.

Проте, спірне свідоцтво про право на спадщину підлягає визнанню недійсним тільки в 1/2 частці спадкового майна, оскільки відповідач, яка прийняла спадщину, правомірно набула право власності на іншу 1/2 частку спадкового майна, тому підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на належну ОСОБА_3 частку у спадковому майні немає.

Отже, встановивши, що спірне майно вибуло з володіння малолітнього ОСОБА_2 , законним представником якого є ОСОБА_1 , поза його волею, а саме визнаного у судовому порядку недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом в 1/2 частині від 17/100 (сімнадцяти сотих) часток цілісного майнового комплексу магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 виданого на ім`я ОСОБА_3 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Силіним C.B. від 04.10.2018 року, колегія суддів вважає, що позивач має право на витребування 1/2 частини спірного майна від добросовісного набувача ОСОБА_4 за правилами ст. 388 ЦПК України та погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно відмови в задоволенні позову щодо решти позовних вимог.

Так, суд першої інстанції правильно вважав, що права особи, яка вважає себе власником майна, не захищаються шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням статей 215 і 216 ЦК України. Такий захист можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12).

За змістом статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Принцип ефективності закріплений і у чинному ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведені висновки сформульовані у постанові Верховного Суду України від 04 жовтня 2017 року у справі № 914/1128/16.

У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Відповідно до правового висновку, викладеного у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

У пункті 114 постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. У пунктах 83-86 згаданої постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 388 ЦПК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12.

При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц).

Як зазначено вище, задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц.

Отже, ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому вимога про скасування державної реєстрації права власності на спірний об`єкт, заявлена одночасно із вимогою про віндикацію у відповідача такого об`єкта, є взаємовиключними. При обґрунтованості вимоги про витребовування майна у відповідача, у вимозі про скасування державної реєстрації права власності за відповідачем повинно бути відмовлено.

Встановивши, що спірна нерухомість вибула з володіння малолітнього ОСОБА_2 , законним представником якого є ОСОБА_1 , поза його волею на підставі скасованого свідоцтва про право на спадщину, вимога про визнання за ОСОБА_2 права власності на частину спірного майна також не підлягає до задоволення з огляду на те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, застосування якого не призведе до поновлення його порушених прав, оскільки знову ж таки особа, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, може захищати свої права шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно, зокрема в добросовісного набувача. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним майна.

З огляду на наведене рішення суду першої інстанції частині відмови у визнанні недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом в 1/2 частині від 17/100 часток цілісного майнового комплексу магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 виданого на ім`я ОСОБА_3 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Силіним C.B. від 04.10.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №1588.

В решті рішення суду залишається без змін.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 подану через представника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08 липня 2022 року в частині відмови у визнанні недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом в 1/2 частині від 17/100 (сімнадцяти сотих) часток цілісного майнового комплексу магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 виданого на ім`я ОСОБА_3 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Силіним C.B. від 04.10.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №1588.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05.12.2022.

Головуючий Судді