н/п 2/490/135/2022 Справа № 490/736/21
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
08 грудня 2022 року Центральний районний суд м. Миколаєва
в складі : головуючої судді Гуденко О.А.
при секретарі Савенко Є.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
01.02.2021 року ОСОБА_1 -Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона проживає у квартирі АДРЕСА_1 , є відповідальним квартиронаймачем після смерті свого чоловкі ОСОБА_3 . У цій квартирі зареєстрований, але з 2017 року не проживає родич її чоловіка ОСОБА_2 , який виїхав на постійне місце проживання за іншою адресою, де створив сім`ю, проте з місця реєстрації не знявся. Таке перешкоджає їй набути право власнсоті на вищезазначену квартиру в порядку приватизації.
Оскільки відповідач у вказаній квартирі зареєстрований, але не проживає з 2017 року, що підтверджується актом про не проживання , посилаючись на положення ст. 150 ЖК України, ст.ст. 386,405 ЦК України, просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування зазначеною квартирою.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.02.2021 року головуючого справі визначено суддю Гуденко О.А.
Ухвалою суду від 03.02.2021 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з ввикликом сторін, призначено судове засідання.
Позивачка та її представник всудове засідання не з`явилися, надали суду заяву, в якій просила справу розглядати без їх участі.
Відповідач в судове засідання багаторазово не з`явився , про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в тому числі відповідно до вимог ч.11 ст. 128 ЦПК України, відзив не надав.
Відповідно до положень ст. 280-281 ЦПК України, судом ухвалено про заочний розгляд справи.
У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного.
Судом встановлено, що позивач зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 . За цією ж адресою зареєстрований і відповідач. Ініш особи вза цією адресою не зареєстровані.
Як вбачається з матеріалів справи ,згідно Рішення № 601 від 22.06.2018 року виконкому ММР змінено договір найму житлового приміщення вказаної чотирикімнатної квартири у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 на ОСОБА_1 .
Відповідно до Акту про не проживання ( без дати) ОСОБА_2 не проживає в квартирі АДРЕСА_1 з 25 жовтня 2019 року по теперішній час. Акт підписано сусідами з квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 за цією адресою, на ньому стоїть печатка ОСББ «Ракетне урочище 71А» та підпис невідомої особи.
За змістом ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64цього Кодексу (дружина, діти і батьки). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Згідно із положеннями ст. 71, ст. 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
За правилами ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання.
У п. 10 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що відповідач у вказаній квартирі не проживає з 2017 року , з реєстрації у добровільному порядку не знімається.
Однак, дані обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, жодних належних та допустимих доказів відсутності відповідача за місцем реєстрації більше одного року суду не надано.
При цьому суд не приймає до уваги Акт про непроживання, на який посилається позивач, оскільки даний акт складений зі слів сусідів, які в судовому засіданні не були допитані в якості свідків ( позивач про таке клопотань до суду не заявляв) , до того ж, відомості, зазначені в акті, є неконкретизованими, суперечать викладеному у позовній заяві, Акт не відповідає належній формі та не містить необхідних реквізитів, не завірений належним чином.
Крім того, позивач не є власником вказаної квартири, проте як правову підставу позову зазначає самест. 386 , 405 ЦК України , які регулюють захист прав власника житлового приміщення, тоді як позивачка є лише наймачем вказаного житла, яке відноситься до комунальної форми власності.
У статті 2 ЦПК України визначені завдання та основні засади цивільного судочинства, серед яких змагальність та диспозитивність.Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
У частині першій статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Із наведеного вбачається, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач не проживає у спірній квартирі без поважних причин, а факт формальної реєстрації місця проживання Відповідача у даній квартирі перешкоджає Позивачу розпочати процедуру приватизації квартир, яка належить до комунальної власності. Окрім того, позивач не є власником спірної квартири, її звернення до суду із вимогами про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом на підставі ст. 405 ЦК України є неналежно обраним способом захисту її права.
Із врахуванням наведеного суд дійшов висновку, що у позові слід відмовити за недоведеністю вимог.
У порядку ст. 141 ЦПК України, суд не вирішує питання про стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого судового збору, у зв`язку з відмовою в позові повністю.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 280-284, 354-355 ЦПК України,
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржено позивачем до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 12.12.2022 р.

Суддя Гуденко О.А.