Справа № 397/389/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22.12.2022 Олександрівський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Максимович І.В.,

за участю секретаря судового засідання Рум`янцевої О.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

третьої особи - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Олександрівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Олександрівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Котляренко Юрій Іванович про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач на підставі ст.15, 16, 203, 215, 230, 235 ЦК України звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 16.05.2017 приватним нотаріусом Олександрівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Котляренком Ю.І.

В обгрунтування позову позивач вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті батька залишилось спадкове майно, а саме квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті батька ним до нотаріальної контори була подана заява про вступ у спадщину, однак нотаріусом було відмовлено у відкритті спадщини в зв`язку з пропуском строків відведених для подання даної заяви. В зв`язку з цим він вимушений був звернутися до суду з заявою про поновлення строку вступу в спадщину. В судовому засіданні він дізнався, що спадкове майно, а саме квартира продана відповідачу по справі відповідно до договору купівлі-продажу від 16.05.2017 року. За час свого життя батько жодного разу не говорив, що хоче продати свою квартиру; говорив, що після його смерті він буде єдиним спадкоємцем. Даний договір купівлі-продажу був складений на відповідача ОСОБА_3 , яка є племінницею його покійного батька. Вона розуміла та усвідомлювала, що по спадщині вона нічого не отримає. Зазначений договір купівлі-продажу квартири слід визнати недійсним, так як він був мнімий (удаваний).

На час складання договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_6 виповнилося 91 рік, при цьому в останні роки життя його стан здоров`я різко погіршився. Зокрема, починаючи з 2010 року по день смерті він часто знаходився на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні ЦРЛ смт. Олександрівка з діагнозом атеросклероз судин мозку, переніс ішемічний інсульт, хворів на кардіосклероз. А тому вважає, що на момент складання оскаржуваного Договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_6 , починаючи з 2013 року, відповідачка разом зі своєю матір`ю ОСОБА_7 заставляли батька укласти мнімий договір купівлі-продажу квартири і цим скористався відповідач. 08.05.2020 року у відповідь на адвокатський запит, вчиненого в його інтересах для збирання інформації про стан здоров`я його батька, КНП «Олександрівська центральна районна лікарня» надала інформацію про те, що ОСОБА_6 систематично знаходився під диспансерним наглядом лікарів з діагнозом Ішемічна хвороба серця, кардіосклероз.

Оскільки договір купівлі-продажу квартири від 16.05.2017 року порушує його права, як спадкоємця, він є зацікавленою особою, яка має право на позов.

Ухвалою судді Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 19.07.2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення її недоліків (а.с.22-23).

26.07.2022 року позивачем на виконання вказаної ухвали суду від 19.07.2022 року надано документи та усунено недоліки (а.с.28).

Ухвалою судді Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 27.07.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Витребувано у третьої особи - приватного нотаріуса Олександрівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Котляренка Юрія Івановича належним чином завірену копію Договору купівлі-продажу квартири від 16.05.2017 року, зареєстрованого в реєстрі під номером 438 та документів, які стали підставою для його посвідчення (а.с.51-53).

Ухвалою цього ж суду від 15.09.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.109-110).

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив визнати оскаржуваний договір купівлі-продажу недійсним. Вказав, що за договором в дійсності не була здійснена оплата. Договір фактично був укладений в паперовому вигляді. Батько був при розумі. З 2017 року його не впускали до квартири. Він звертався до відділу поліції з цього приводу. Відповідачка змусила батька укласти договір купівлі-продажу. В 2015 році батьком був складений заповіт. Батько був забезпеченим матеріально. На момент смерті батько проживав в квартирі, відносно якої уклав договір купівлі-продажу. З 2017 року фактично не міг спілкуватися з батьком, оскільки йому перешкоджали. В лікарні не провідував батька. Укладений договір купівлі-продажу порушує його право на спадкування. Батько підписав договір купівлі-продажу, сумнівів не має. Проте, відповідач його заставила підписати договір. Про наявність договору йому стало відомо на початку 2021 року (початок березня) коли він звертався до суду з заявою про визначення йому додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини. Про смерть батька йому стало відомо в кінці 2018 року на початку 2019 року.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Вказала, що вона здійснювала догляд за померлим ОСОБА_6 , який був її дядьком, а також здійснила його поховання, встановила пам`ятник. Позивачу ніхто не забороняв відвідувати батька, цікавитися його станом здоров`я. Померлий ОСОБА_6 виявив свою волю щодо укладення оспорюваного договору купівлі-продажу добровільно, жодний протиправних дій нею відносно нього не здійснювалося (тиску, обману, примусу).

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, оскільки оспорюваний договір не суперечить вимогам закону. В судових дебатах вказала, що жоден факт, викладений в позові, не знайшов свого підтвердження та не обгрунтований належними доказами. Позивач в заяві зазначив про вік померлого та стан його здоров`я, подав виписку з медичної установи. Факт того, що до дня смерті померлий знаходився при здоровому глузді підтвердили свідки, а саме лікарі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та соціальний працівник ОСОБА_10 . Вказані особи також підтвердили факт того, що жодного разу ні в лікарні ні вдома вони позивача не бачили, за здоров`ям ОСОБА_6 та його побутом піклувалася відповідачка ОСОБА_11 . Третя особа приватний нотаріус Котляренко Ю.І. підтвердив факт того, що покійний ОСОБА_12 мав чіткий намір та бажання стосовно переходу у власність Осадчої квартири, в якій проживав до дня смерті. Нотаріус в судовому засіданні повідомив, що він перевіряє дієздатність особи, чи не мають сторони претензій один до одного. При цьому, під час з`ясування обставин справи було встановлено зі слів позивача ОСОБА_13 , що про смерть батька він дізнався в 2019 році, тобто він не цікавився життям батька. На питання яким чином його не допускали відвідувати батька в лікарні надав відповідь, що він не міг знати про його перебування в лікарні. Отже, чітко вбачається, що він просто не турбувався та не переймався життям та здоров`ям батька. Позов грунтується на припущеннях, без жодного належного доказу. Підписаний померлим ОСОБА_6 договір купівлі-продажу не суперечить вимогам ст.215, 216, 638, 655, 658 ЦК України, а тому не може бути визнаний недійсним, оскільки не суперечить вимогам закону.

Третя особа у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову. Пояснив, що на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу працював приватним нотаріусом Олександрівського районного нотаріального округу Кіровоградської області. З покійним ОСОБА_6 в період 2014-2017 року зустрічалися тричі, оскільки до нього неодноразово зверталися посвідчити договори. В 2014 році зустрічався з ОСОБА_6 , коли посвідчував йому договір купівлі-продажу квартири останнім. Оскільки ОСОБА_6 був інвалідом, він постійно виїздив за місцем його знаходження для посвідчення договорів. В 2015 році до нього зверталися для посвідчення заповіту. І вже в 2017 році ОСОБА_6 запросив його та повідомив, що він бажає продати квартиру відповідачці ОСОБА_11 . Вирішили на тому, що будуть посвідчувати договір купівлі-продажу. Був оформлений вказаний договір. Нотаріус не зобов`язаний перевіряти передачу коштів за договором, якщо сторони посвідчили його своїми підписами. Договір є дійсним. Метою договору було, щоб ОСОБА_11 стала власником житлової квартири. Перед посвідченням договору він спілкувався з продавцем, отримав документи в роботу, а потім виїхав для посвідчення договору. Вартість квартири в договорі вказана з урахуванням експертної оцінки. Перед посвідченням договору обов`язково перевірив відсутність претензій у сторін. Якби у ОСОБА_6 були претензії щодо посвідчення договору, він би не посвідчив його.

В подальшому в судовому засіданні вказав, що ОСОБА_6 , після його роз`яснень, бажав укласти договір купівлі-продажу, який в подальшому й був оформлений. В обов`язки нотаріуса не входить перевіряти факт передачі коштів між сторонами договору. Сторонами був підписаний договір, чим вони погодили передачу коштів за договором. Тим більше, перед підписанням договору, він особисто прочитав ОСОБА_6 зміст договору та на що він погодився.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні пояснила, що працює завідуючою неврологічного відділення КНП «Олександрівська лікарня». ОСОБА_6 часто лікувався у лікарні, два-три рази на рік. Осадча в більшості відвідувала ОСОБА_6 , цікавилася станом його здоров`я та лікуванням останнього. ОСОБА_1 у відділенні не бачила взагалі. ОСОБА_6 був з строгим, гонористим характером, розумові здібності були достатні; мав захворювання хребта (розповсюджений острохондроз хребта), його турбували болі в хребті, поперек, шийний відділ.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що працює завідувачем хірургічного відділення Олександрівської лікарні. Відповідачка Осадча доглядала хворого ОСОБА_6 .. Осадча просила його замінити катетор на дому хворому Демі. Позивача не бачив. Під час заміни катетора спілкувався з хворим ОСОБА_15 , його стан був адекватним, в свідомості, проте з характером. Хворий при ньому не скаржився на Осадчу.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснила, що працювала соціальним працівником та з 2016 року надавала допомогу ОСОБА_6 по день його смерті. Вона відвідувала Дему 5 разів на тиждень (щодня, крім вихідних). Відповідачка ОСОБА_11 є плимінницею ОСОБА_6 . Осадча допомагала Демі, готувала їсти, викликала лікарів. Дема по день смерті перебував при розумі, спілкувався; неадекватної поведінки вона за ним не помічала. При ній не було сварок між родичами.

Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні пояснив, що наприкінці літа 2013 року продав власну квартиру ОСОБА_6 із терміном виплати до нового року. ОСОБА_6 до нового року були сплачені йому всі кошти за договором. Кошти в розмірі 12000 доларів.

Свідок ОСОБА_17 у судовому засіданні пояснив, що позивач та відповідач є його родичами, дядько і тітка. Позивач звертався до нього з приводу перевести речі з с. Китайгород в смт. Олександрівка. Він надав свій автомобіль та двох працівників, які перевезли речі. Це було в 2013-2014 році.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 91 рік помер ОСОБА_6 , який був батьком ОСОБА_18 (позивача у справі) (а.с.11, 12, 47, 48).

16.05.2017 року приватним нотаріусом Олександрівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Котляренком Ю.І. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №438 Договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (продавець) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (покупець), а саме: квартири АДРЕСА_2 , що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8-9, 10, 34-36, 49-50).

Відповідно до вказаного Договору сторони уклали цей договір, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, вільно володіючи українською мовою, діючи добровільно, без будь-якого примусу, як фізичного та морального, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочину), а також вимогами Податкового кодексу України, керуючись Главою 54 та ст.ст.202-204, 626, 627 ЦК України, виражаючи взаємне волевиявлення. Відповідно до п.4.2 вказаного договору, продавець та покупець за цим договором стверджують, що ними перед підписанням цього договору відповідно до умов п.2.1 цього договору здійснено повний розрахунок за відчужувану за цим договором квартиру, внаслідок чого покупець сплатив, а продавець прийняв повністю 49000 грн. Відповідно до п.4.9 вказаного договору, продавець та покупець підтвердили, що однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін в цьому правочині.

Відповідно до повідомлення Комунального некомерційного підприємства «Олександрівський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Олександрівської районної ради Кіровоградської області від 12.05.2020 року №218, ОСОБА_6 спостерігався сімейним лікарем Олександрівської АЗПСМ з діагнозами: Ішемічна хвороба серця. Кардіосклероз. Хронічна серцева недостатність ІІ ст. Хронічне обструктивне захворювання легень. Емфізема легень. ОСОБА_19 недостатність ІІ ст. Отримував амбулаторне лікування. Періодично проходив курси стаціонарного лікування (а.с.13, 43).

Відповідно до повідомлення Комунального некомерційного підприємства «Олександрівська центральна районна лікарня» Олександрівської районної ради Кіровоградської області від 08.05.2020 року №342, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проходив лікування:

У період з 15.03.2011 року по 29.03.2011 року перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з діагнозом: Віддалені наслідки перенесеного гострого ГПМК (2004р.), в системі каротин зправа на фоні атеросклерозу судин мозку, лівосторонній геміпарез. Остеохондроз шийного та поперекового відділу хребта. Вертиброгенна цервікокраніалгія, люмбалгія. ГПЖ, стан після операції.

У період з 08.09.2011 року по 23.09.2011 року перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з діагнозом: Наслідки перенесеного ішемічного інсульту (2004р.) на фоні гіпертонічної хвороби, церебрального атеросклерозу. Помірний лівосторонній геміпарез. Хронічний вертиброгенний попереково-крижовий радикуліт. ІХС: атеросклеротичний кардіосклероз. ГПЖ ІІ-ІІІ ст. Хронічний цистит.

У період з 13.12.2012 року по 26.12.2012 року перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з діагнозом: ДЕ ІІ-ІІІст. (атеросклеротична) вестибулопатичний синдром, церебростенічний синдром. Астено-невротичний синдром. Хронічний гастродуоденіт в стадії загострення. Гостродуоденальний рефлюкс.

У період з 27.12.2012 року по 11.01.2013 року перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з діагнозом: Остеохондроз поперекового відділу хребта. Вертеброгенна люмбоішалгія, виражені м`язво-тонічні розлади. ДГЕ ІІст. Вестибулопатичний синдром Аденома передміхурової залози.

У період з 12.02.2013 року по 27.02.2013 року перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з діагнозом Дисциркуляторна атеросклеротична енцефалопатія ІІІст.

У період з 26.06.2013 року по 10.07.2013 року перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з діагнозом Поперековий остеохондроз стаціонарний перебіг, стадія загострення.

У період з 17.08.2013 року по 10.09.2013 року перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з діагнозом Дисциркуляторна атеросклеротична енцефалопатія ІІІст. Стійкий вестибулопатичний синдром, церебростенічний синдром.

У період з 02.09.2014 року по 17.09.2014 року перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з діагнозом: ДЕ ІІст. Наслідки перенесеного ГПМК. Синдром Паркінсона, вестибулопатичний синдром.

У період з 01.12.2014 року по 17.12.2014 року перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з діагнозом: ДЕ ІІІ ст. змішаного генезу, вестибулопатичні прояви, церебростенічний синдром. Розповсюджений остеохондроз хребта, стаціонарний перебіг. Вертиброгенна цервікобрахіалгія, стійкий больовий синдром.

У період з 23.12.2014 року по 02.01.2015 року перебував на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні з діагнозом: ХОЗЛ ІІст, середньої тяжкості, рецидивуючий перебіг, стадія середньої тяжкості загострення. Емфізема легень. Пневмофіброз. ЛН ІІст. ІХС: атеросклеротичний кардіосклероз. СН ІІА, ф.кл. II. СПК. Закритий перелом шийки лівогоплеча із задовільним стоянням уламків.

У період з 14.04.2015 року по 22.04.2015 року перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з діагнозом: ДАЕ ІІ-ІІІст. виражений церебростенічний синдром, вестибулопатичний синдром. Розповсюджений остеохондроз хребта, стаціонарний перебіг. Вертеброгенна люмбоішалгія.

У період з 12.01.2016 року по 25.01.2016 року перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з діагнозом: ДЕ ІІ-ІІІст. змішаного ґенезу, виражені когнітивні порушення, вестибулопатичні прояви ІХС з пароксизмом миготливої аритмії.

У період з 25.05.2016 року по 31.05.2016 року перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з діагнозом: ДЕ ІІІст. змішаного ґенезу, виражений вестибулопатичний синдром, астено-невротичний синдром. Когнітивні зміни. ІХС: кардіосклероз.

У період з 22.08.2016 року по 06.09.2016 року перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з діагнозом: ДЕ ІІІ ст. змішаного ґенезу (атеросклеротична, гіпертонічна), вестибулопатичний синдром, церебростенічний синдром.

У період з 17.01.2017 року по 01.02.2017 року перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з діагнозом: ДЕ ІІ-ІІІст. змішаного ґенезу (гіпертонічна, атеросклеротична), вестибулопатичний синдром.

У період з 05.08.2017 року по 14.08.2017 року перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з діагнозом: ДЕ ІІІст. змішаного ґенезу, виражені когнітивні порушення.

Медична карта амбулаторного хворого на гр. ОСОБА_6 відсутня (ймовірніше вона перебуває на руках). На обліку у лікаря-психіатра не перебував (а.с.14-15, 44-46).

Відповідно до довідки, виданої Олександрівською селищною радою Кіровоградської області № 2395 від 18.08.2020 року, ОСОБА_6 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 2013 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживав один (а.с. 16, 42).

Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 17.08.2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Олександрівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області, ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовлено (а.с.17-19, 39-41).

Відповідно до повідомлення №Д-11/111-1-2022 та довідки начальника СПД №1 (смт. Олександрівка) відділу поліції №1 (м. Знам`янка) Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області, надати письмові відповіді про результати розгляду звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів з приводу конфліктної ситуації майнового характеру із племінницею ОСОБА_20 (предметом якого є квартира батька заявника) впродовж 2014-2016 років не представляється можливим, оскільки у зв`язку з введенням у державі воєнного часу висновки про результати розгляду звернень громадян за періоди з 2014 по 2019 року були знищені відповідно до акта №2 від 02.03.2022 року (а.с.157, 158).

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути визнання правочину недійсним . Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Так, згідно п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як ст.3 ЦК України загалом, так і п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до ч.2-5 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.

У Постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц зроблено висновок, що згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Зазначена вище норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука а також зловживання правом в інших формах, що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Про це вказується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження №12-291гс18), зроблено висновок, що «добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків». Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 24 травня 2022 року по справі № 159/1519/21, від 18 травня 2022 року по справі № 303/7119/19.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У цьому контексті необхідно зазначити, що за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції).

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 439/212/14-ц (провадження № 14-75цс18) дійшла висновку, що оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Також, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 587/2135/16-ц; від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц; від 19 лютого 2020 року у справі № 387/515/18 зазначено, що вимогу про визнання правочину недійсним може заявити особа, яка не є стороною відповідного правочину, однак має самостійний охоронюваний законом інтерес.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

У постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 926/1172/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18 вказано, що виходячи зі змісту статей 15, 16 ЦК України, підставою для захисту судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Згідно з вимогами статей 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року в справі № 937/5316/20 (провадження № 61-8217св21) вказано, що «тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину».

Отже, при вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

У відповідності до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, виходячи з принципу змагальності цивільного судочинства, обов`язок доведеності обставин, на які посилається сторона, як на підставу пред`явлених позовних вимог, покладається саме на цю сторону. Суд, в свою чергу розглядає позовні вимоги в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним, посилався на порушення його прав спадкоємця.

Відповідно до положень ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Судом встановлено, що рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 17.08.2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Олександрівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області, ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовлено (а.с.17-19, 39-41).

Таким чином, позивачем не надано суду належних доказів щодо порушення його прав та інтересів з боку відповідачки як спадкоємця ОСОБА_6 , оскільки, в розумінні положень ст.1223, 1261, 1268 ЦК України, позивач не є таким, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 , оскільки ним пропущено встановлений законом строк для подання заяви нотаріусу про прийняття спадщини, а рішенням суду у визначенні додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовлено.

А відтак у позивача відсутнє право вимоги щодо визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого 16.05.2017 приватним нотаріусом Олександрівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Котляренком Ю.І.

Встановлення відсутності порушення прав та інтересів позивача оспорюваним правочином є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Також, щодо тверджень позивача про визнання недійсним оспорюваного договору на підставі ст. 235 ЦК України (удаваний правочин), суд приходить до наступного висновку.

Як зазначалося вище, одним із способів захисту цивільних прав та інтересу є визнання правочину недійсним (п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких необхідно для чинності правочину, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тобто правочин є недійсним, якщо він укладений із порушенням вимог закону.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2020 року в справі № 281/129/17 (провадження № 61-14661св19) зроблено висновок по застосуванню частини першої статті 203 ЦК України та вказано, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім, більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Отже ст. 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв`язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі №522/14890/16-ц (провадження №14-498цс18).

Тобто, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

З матеріалів справи вбачається, що 16.05.2017 року приватним нотаріусом Олександрівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Котляренком Ю.І. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №438 Договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (продавець) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (покупець), а саме: квартири АДРЕСА_2 , що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8-9, 10, 34-36, 49-50).

Відповідно до вказаного Договору сторони уклали цей договір перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, вільно володіючи українською мовою, діючи добровільно, без будь-якого примусу, як фізичного та морального, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочину), а також вимогами Податкового кодексу України, керуючись Главою 54 та ст.ст.202-204, 626, 627 ЦК України, виражаючи взаємне волевиявлення. Відповідно до п.4.9 вказаного договору, продавець та покупець підтвердили, що однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін в цьому правочині.

Судом також враховуються пояснення третьої особи приватного нотаріуса Котляренка Ю.І., в яких зокрема останній зазначив, що перед підписанням сторонами та посвідченням оспорюваного договору, ним ОСОБА_6 був прочитаний текст цього договору та зміст договору було роз`яснено в повному обсязі до його підписання. Зауважень до тексту договору сторони не мали. Також, ним було встановлено дійсні наміри сторін до вчинення вказаного договору, відсутність у сторін заперечень, про що свідчать особисті підписи сторін на договорі. Поведінка та стан ОСОБА_6 в день проведення консультації, а також в день посвідчення договору не викликала ніяких сумнівів, підстави для відмови у вчинення нотаріальної дії були відсутні. Сторонами був підписаний договір, чим вони погодили передачу коштів за договором.

Також судом встановлено, що на виконання спірного договору було передано майно, що підтверджено самим договором, а також фактичною реєстрацією права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Договір між сторонами був укладений в належній формі, ними досягнуто згоди з усіх істотних умов.

Відповідно до п.4.2 спірного договору, продавець та покупець за цим договором ствердили, що ними перед підписанням цього договору відповідно до умов п.2.1 цього договору здійснено повний розрахунок за відчужувану за цим договором квартиру, внаслідок чого покупець сплатив, а продавець прийняв повністю 49000 грн.

Під час розгляду справи, позивач не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, зокрема, не довів належними і допустимими доказами факту не вчинення оплати вартості квартири за спірним договором.

Суд також зауважує, що під час посвідчення договору нотаріусом дотримано вимоги ст.44, 45 Закону України «Про нотаріат» та глав 6, 9 розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 щодо визначення обсягу цивільної дієздатності фізичних осіб, встановлені дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчував, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину; договір підписаний у присутності нотаріуса та посвідчений у відповідності до ст.55 вказаного Закону та з дотриманням вимог глави 2 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Також, у нотаріуса були відсутні підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії (посвідчення договору), передбачені ст.49 вказаного Закону.

Окремо, суд звертає увагу на те, що сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту.

Також, у суду відсутні будь-які підстави для наявності сумніву про те, що відповідачка ОСОБА_3 набуваючи у власність квартиру за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, могла діяти недобросовісно, адже майно придбане за відплатним договором за ціною, визначеною договором та розмір якої не може вказувати на формальність укладення договору, квартира придбана у продавця, який на час відчуження мав на неї право власності.

Посилання позивача на те, що відповідачка не є добросовісним набувачем фактичними даними не підтверджені та будуються на його власних припущеннях.

Суд приймає до уваги, що продавець за договором ОСОБА_6 мав захворювання та на час підписання договору йому було 91 рік. Однак сама по собі наявність відповідних обставин без встановлення неправильного сприйняття особою фактичних обставин правочину на підставі належних і допустимих доказів, позбавляє суд можливості дійти висновку про те, що він помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, внаслідок чого оспорюваний договір має ознаки недійсності. Доказів того, що в день вчинення правочину чи напередодні його укладення, ОСОБА_6 знаходився в стані, який би зумовлював неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину та вплинули на його волевиявлення, не надано, на момент укладення договору останній мав повну цивільну дієздатність. Крім того, те, що ОСОБА_6 усвідомлював значення своїх дій і міг керувати ними підтверджується у судовому засіданні показами свідків та не заперечувалося самим позивачем.

Суд не приймає до уваги подані позивачем заяви (а.с.82, 96-103, 130-131, 155-156), оскільки викладені в них обставини не підтверджені належними та допустими доказами та не підтверджують чи спростовують підстави позову, заявленого позивачем.

Рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 17.08.2021 року про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини останнім не оскаржено та набрало законної сили. Пояснення свідків, у відповідності до вимог ст.69, 76, 83, 90 ЦПК України, досліджуються та оцінюються безпосередньо судом в судовому засіданні.

Інші, наведені позивачем доводи в обґрунтування своєї позиції, не спростовують наведених висновків суду.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006, № 63566/00Л).

Отже оспорюваний договір купівлі-продажу укладений з дотриманням вимог статті 203 ЦК України і відсутні підстави для визнання правочину недійсним.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, позивачем не надано суду достатніх та достовірних доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про недійсність договору, а також встановлення відсутності порушення прав та інтересів позивача оспорюваним правочином, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю, необґрунтованістю та недоведеністю.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Олександрівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Котляренка Юрія Івановича про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним відмовити.

На рішення суду протягом 30 днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Кропивницького апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Представник позивача: адвокат Пантелеєв Олександр Миколайович, місце знаходження: 25006, м. Кропивницький, вул. Преображенська,2, ордер серія КР №133333 від 02.08.2022 року.

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий Олександрівським РВ УМВС України в Кіровоградській області 26.06.1997 року.

Представник відповідача: адвокат Сімукова Тетяна Степанівна, місце знаходження: 27300, Кіровоградська область, Кропивницький район, смт. Олександрівка, вул. Вишнева,16Л, ордер серія ВА №1035938 від 09.08.2022 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №326/н від 29.12.2008 року.

Третя особа: Приватний нотаріус Олександрівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Котляренко Юрій Іванович, місце знаходження: 27300, Кіровоградська область, Кропивницький район, смт. Олександрівка, вул. Садова,28.

Суддя: І.В. Максимович