Номер провадження 2/754/4220/22
Справа №754/5320/22
РІШЕННЯ

Іменем України

02 грудня 2022 року Деснянський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді: Таран Н.Г.,

секретаря судового засідання: Довгань Г.А.

за участі:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача та третьої особи двоката ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3

представника відповідача адвоката Довгаль С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ :

У липні 2022 року позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом про визнання ОСОБА_3 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову зазначив, що позивач проживає та зареєстрований з народження у квартирі АДРЕСА_1 , яка була видана його діду на підставі ордера № НОМЕР_1 від 30.10.1967. Відповідно до вказаного ордеру ОСОБА_4 на сім`ю з п`яти чоловік, в тому числі онука ОСОБА_1 (позивача), видано ордер на право зайняття три кімнатної квартири АДРЕСА_1 , площею 42,5 кв. м. В подальшому АДРЕСА_3 була перейменована на АДРЕСА_4 , а поштова адреса змінилася на 15/13, а у 2018 році перейменована на Кубанської України. З позивачем проживає та зареєстрована його дружина ОСОБА_1 (третя особа). Відповідач ОСОБА_3 є сином позивача. У 2000 році на прохання колишньої дружини зареєстрував відповідача у спірній квартирі де був зареєстрований сам позивач. З моменту реєстрації відповідач у спірній квартирі ніколи не проживав, не мав в ній своїх речей, навіть не цікавився. У квітні 2009 року позивач разом з дружиною звернулися з позовною заявою до Деснянського районного суду м. Києва про визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом. В свою чергу ОСОБА_3 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з зустрічним позовом про вселення та зміну умов договору житлового найму. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.01.2010 у справі № 2-295/2010 у задоволенні первісного позову було відмовлено, а зустрічний позов задоволено в повному обсязі. Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 14.04.2010, Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21.01.2010 скасовано в частині задоволення в повному обсязі зустрічного позову та прийнято нове рішення про задоволення зустрічного позову частково, а саме щодо вселення ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1 в іншій частині рішення суду залишено без змін. В той же час, з часу винесення судом апеляційної інстанції рішення, відповідач квартирою АДРЕСА_1 не цікавився, не намагався в неї вселитися, навіть не звернувся до суду із заявою про видачу виконавчого листа. Протягом 10 років відповідач не цікавився квартирою, не ставив питання про вселення, навіть не телефонував, а продовжував жити в квартирі де жив все своє життя за адресою: АДРЕСА_5 . На початку 2022 року відповідач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з заявою про видачу дублікату виконавчого листа у справі № 2-295/2010. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19.05.2022 у справі № 754/1934/22 у задоволенні заяви про поновлення строку та видачу виконавчого листа - відмовлено. Відповідач ніколи не проживав і не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач ні його дружина відповідачу не чинили. Факт реєстрації відповідача порушують права позивача на вільне розпорядження і користування майном, крім того істотно впливає на розмір щомісячних комунальних послуг, які він змушений платити самостійно. Враховуючи викладене позивач просив суд задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 15.07.2022 року відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили у задоволенні позову відмовити в повному обсязі в той же час до суду надали відзив в якому вказали, що позовна заява є необгрунтованою та такою що не підлягає задоволенню.

Третя особа: ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила.

В судовому засіданні в якості свідків було допитано, а саме:

Свідок ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказав, що позивача добре знає з 1967 року, разом отримали квартири свідокпроживає на 4 поверсі позивач на 2 поверсі. Відповідача вперше побачив в судовому засіданні. Відповідач разом з позивачем не проживав. Знає від діда що народився правнук, але його не бачив.

Свідок ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , повідомила, що позивача знає, проживає в будинку з 1967 року на першому поверсі. Відповідача побачила вперше на засіданні. Відповідача ніколи не бачила, сварок не чула щодо того, що відповідача не пускали в квартиру.

Свідок ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , повідомила, що позивача знає, живуть в різних під`їздах. Відповідача бачить вперше на засіданні. Не чула та не бачила щоб не пускали відповідача до квартири. При повторному заслуховуванні повідомила, що чула, як вибиває двері відповідач вонесени минулого року. Часто буває на вулиці тому бачить хто приходить і виходить, знає своїх і чужих сусідів.

Свідок ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , повідомив, що знайомий і з позивачем і відповідачем. Відповідач жив з батьком до 2002 року біля лісу на Лісовому з дитинства. Відповідач перестав там жити через погані стосунки з батьком (позивачем), оскільки батько хотів проживати сам. Відповідач проживає у квартирі бабусі з мамою, дружиною та дітьми. Відповідач хоче проживати з батьком. При сварках позивача та відповідача не був присутнім. Позивача не бачив вже років десять.

Свідок ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , повідомив, що знає і позивача та відповідача років десять. З відповідачем знайомий з 2000 - их років, він проживав з батьком з народження. Його не було при намаганні вселення в квартиру, знає, що відповідач має намір вселитися до квартири батька (позивача).

Свідок ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , повідомила, що знає і позивача і відповідача, до 10 - 11 років відповідач проживав у батька, після цього у матері на АДРЕСА_6 . Позивач заборонив приходити, і він там не живе. Після одруження відповідач хоче переїхати до батька, бо на даний час проживають в одній кімнаті (він, дружина і двоє дітей). Їй відомо зі слів відповідача, що він не може заселитися бо батько (позивач) не пускає.

Свідок ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , повідомив, що знає і позивача і відповідача років десять, а з батьком познайомився недавно. Він допомагав відповідачу вселитися, двері ніхто не відкрив. Через деякий час приїхав позивач, який відмовив щоб відповідач вселився.

Представник відповідача в засіданні суду вказав, що факт не проживання відповідача без поважних причин позивачем не доведено.

Дослідивши матеріали цивільної справи заслухавши пояснення сторін, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків.

У ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Позивач проживає та зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , яка була видана його діду на підставі ордера № НОМЕР_1 від 30.10.1967.

Відповідно до вказаного ордеру ОСОБА_4 на сім`ю з п`яти чоловік, в тому числі онука ОСОБА_1 (позивача), видано ордер на право зайняття три кімнатної квартири АДРЕСА_1 , площею 42,5 кв. м. В подальшому АДРЕСА_3 була перейменована на АДРЕСА_4 , а поштова адреса змінилася на 15/13, а у 2018 році перейменована на Кубанської України.

З позивачем проживає та зареєстрована його дружина ОСОБА_1 (третя особа).

Відповідач ОСОБА_3 є сином позивача. У 2000 році на прохання колишньої дружини зареєстрував відповідача у спірній квартирі де був зареєстрований сам позивач. З моменту реєстрації відповідач у спірній квартирі ніколи не проживав, не мав в ній своїх речей, навіть не цікавився.

У квітні 2009 року позивач разом з дружиною звернулися з позовною заявою до Деснянського районного суду м. Києва про визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом. В свою чергу ОСОБА_3 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з зустрічним позовом про вселення та зміну умов договору житлового найму. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.01.2010 у справі № 2-295/2010 у задоволенні первісного позову було відмовлено, а зустрічний позов задоволено в повному обсязі. Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 14.04.2010, Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21.01.2010 скасовано в частині задоволення в повному обсязі зустрічного позову та прийнято нове рішення про задоволення зустрічного позову частково, а саме щодо вселення ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1 в іншій частині рішення суду залишено без змін.

З часу винесення судом апеляційної інстанції рішення, відповідач квартирою АДРЕСА_1 не цікавився, не намагався в неї вселитися, навіть не звернувся до суду із заявою про видачу виконавчого листа. Протягом 10 років відповідач не цікавився квартирою, не ставив питання про вселення, навіть не телефонував, а продовжував жити в квартирі де жив все своє життя за адресою: АДРЕСА_5 .

На початку 2022 року відповідач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з заявою про видачу дублікату виконавчого листа у справі № 2-295/2010. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19.05.2022 у справі № 754/1934/22 у задоволенні заяви про поновлення строку та видачу виконавчого листа - відмовлено.

Отже, в судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідач з моменту реєстрації та до моменту розгляду даної справи у спірній квартирі не проживав, його особисті речі у квартирі не знаходяться, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере.

Аналізуючи в сукупності відносини, які склалися між позивачем та відповідачем, вбачається, що суперечки щодо проживання в квартирі між батьком та сином виникли лише після подання позовної заяви до суду у квітні 2009 року, після чого відповідачем було подано зустрічний позов про вселення. Позовні вимоги відповідача про вселення до квартири в якій він був зареєстрований - судом задоволено. З моменту постановлення рішення суду, яке набрало законної сили 14.04.2010 року надане відповідачу право вселення до квартири, в тому числі і в порядку примусового виконання рішення більше ніж протягом десяти років відповідач не реалізовував та не намагався реалізовувати.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач ні його дружина відповідачу не чинили.

Як пояснив в судовому засіданні відповідач, що позивач заперечує щодо вселення не самого відповідача, а осіб з якими він бажає вселитися - зокрема дружини з якою перебуває в зареєстрованому шлюбі з 2021 року та її дітей, яких вважає своїми. Із дружиною вівн намагався вселитись восени 2021 року на підставі рішення суду від 2010 року, батько заперечив, викликав поліцію та йому рекомендовано було звертатись до суду. В 2022 році звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із заявою про видачу діблікату виконавчого листа та поновлення строку на предявлення виконавчого листа для виконання - судом йому було відмовлено, ухвалу суду він не оскаржував, можливо ще оскаржить. На даний час з позовами до суду не звертався про вселення.

Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне користування майном, крім того істотно впливає на розмір щомісячних комунальних послуг, які він змушений платити самостійно.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції.

Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У ч. 1 ст. 61 ЖК України встановлено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно зі ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. встановлені випадки збереження за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї житлового приміщення. Ст. 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Виходячи з наведеного, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням (квартирою) у будинках державного і громадського житлового фонду, у разі їх відсутності у жилому приміщенні без поважних причин понад шість місяців.

При вирішенні питання про втрату наймачем або членами його сім`ї права користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін їх відсутності та поважність причини такої відсутності.

Враховуючи термін відсутності відповідача у квартирі, в тому числі і не реалізацію відповідачем вселення на підставі рішення суду з 2010 року, суд вважає, що не визнання відповідача таким, що втратив право користуваня житловим приміщенням порушує принцип правової визначеності для позивача, який повторно звертається до суду із позовними вимогами про визнання відповідача втратившим право користування житловим приміщенням, але вже з підстав не реалізації та не виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що факт не проживання відповідача більше шести місяців, без поважних причин у квартирі АДРЕСА_1 знайшов своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що відповідача ОСОБА_3 необхідно визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню.

На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 61, 71, 72 ЖК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76, 81, 89, 128, 223, 259, 263-265, 280, 284 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення підписано 20.12.2022 року.

Суддя: Н.Г.Таран