Справа №265/7576/19
Провадження №2/265/21/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2022 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у склад:

головуючого судді Козлова Д. О.,

при секретарі Дрьомовій О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу № 265/7576/19 за позовом Маріупольського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення сум виплаченої допомоги по безробіттю,

за участі представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Худєєвої Н. М., -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся із вказаним позовом до суду, обґрунтовуючи його тим, що 21 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Маріупольського міського центру зайнятості з заявою про надання статусу безробітного, на підставі якої йому було надано статус безробітного з 21 грудня 2018 року та внаслідок чого відповідача ознайомлено під розпис з правами та обов`язками зареєстрованого безробітного, а також з відповідальністю за подання недостовірних даних та документів, на підставі яких приймається рішення про надання статусу безробітного та призначення матеріального забезпечення за Законом України «Про зайнятість населення» та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», який у свою чергу відповідав за достовірність поданих ним даних. Однак, під час реєстрації в Центрі зайнятості відповідач не повідомив про останнє місце роботи, подавши недостовірні дані, що є підставою для стягнення сум отриманої допомоги по безробіттю. Так відповідач перебував на обліку в Центрі зайнятості у період з 21 грудня 2018 року по 23 травня 2019 року, якому було Центром зайнятості призначено допомогу по безробіттю з 21 грудня 2018 року, які були припинені 24 травня 2019 року з припиненням реєстрації безробітного 24 травня 2019 року з необхідністю повернути виплати за такий період в сумі 35029,88 грн. Підставою для повернення виплаченої допомоги по безробіттю стало встановлення факту перебування відповідача у трудових відносинах та отримання доходу під час реєстрації його та перебування на обліку у Центрі зайнятості. Так спеціалістами Київського міського центру зайнятості було проведено перевірку та складено акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення № 2024 від 20 серпня 2019 року, за яким в ході перевірки встановлено, що відповідач перебував у трудових відносинах за сумісництвом з ТОВ «Нова Пошта» з 23 червня 2017 р. по 1 лютого 2019 р., а звільнився за п. 1 ст. 36 КЗпП за угодою сторін. Оскільки добровільно сплатити суми виплаченого відповідачу забезпечення останній не забажав, то Маріупольський міський центр зайнятості на підставі викладеного просив суд стягнути з ОСОБА_1 суми отриманих коштів у розмірі 35029,88 грн., а також судові витрати, понесені на оплату судового збору в сумі 1921 грн.

У судовому засіданні представник позивача, яка діє на підставі довіреності, ОСОБА_2 , підтримуючи заявлені позовні вимоги Маріупольського міського центру зайнятості, які просила суд задовольнити, вказувала, що на момент звернення до позивача відповідач був працевлаштований, тому не міг набути статус безробітного та отримувати допомогу по безробіттю.

Відповідач, ОСОБА_1 , в судове засідання за невідомих суду причин не з`явився повторно, будучи про час та місце розгляду справи повідомленим належним чином.

Представник відповідача, ОСОБА_3 , не визнаючи позовних вимог, заявлених ОСОБА_1 , вказувала, що за записами у трудовій книжці відповідача він був звільнений з роботи 30 листопада 2018 року за угодою сторін, а також на момент звернення до центру зайнятості він не перебував у трудових відносинах з ТОВ «Нова Пошта», тому мав право на отримання виплат по безробіттю. Додавала, що саме внаслідок втрати документів про звільнення відповідача з ТОВ «Нова Пошта» з вини такого роботодавця виник наявний спір, оскільки на момент звернення до Центру зайнятості ОСОБА_1 вже ніде не працював. Таким чином набуття статуту безробітного та отримання ним допомоги по безробіттю у сумі 35029,88 грн. було законним. При цьому подальше винесення колишнім роботодавцем відповідача наказу про зміну дати звільнення ОСОБА_1 не впливає на законність набуття ним статусу безробітного, оскільки з моменту звільнення він жодного дня не працював у ТОВ «Нова Пошта». Просила відмовити у позові повністю.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 , зареєстрований в АДРЕСА_1 , подав до Маріупольського міського центру зайнятості заяви 21 грудня 2018 року про надання йому статусу безробітного та призначення виплати допомоги по безробіттю, оскільки через відсутність роботи він не мав доходів, будучи при цьому ознайомленим з правами та обов`язками безробітного та відповідальністю за подання недостовірних даних та документів.

При цьому з відомостей з копії трудової книжки ОСОБА_1 (серія НОМЕР_1 ) вбачається, що відповідач був прийнятий на роботу в ТОВ «Нова пошта» 18 листопада 2015 року, після чого в порядку переведення був прийнятий з 23 червня 2017 року до ТОВ «Пост Фінанс», звідки з роботи був звільнений 30 листопада 2018 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП.

За даними повідомленими ОСОБА_1 та перевіреними спеціалістами Центру зайнятості вбачається, що відповідач був звільнений 30 листопада 2018 року з останнього місця роботи за згодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП з посади начальника відділення ТОВ «Пост Фінанс», якому на підставі наведеного було надано статус безробітного, починаючи з 21 грудня 2018 року за ч. 1 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» на підставі наказу позивача № НТ 181227 від 27 грудня 2018 року, про що було внесено відомості до персональної карти відповідача у Центрі зайнятості, де розписався ОСОБА_1 , будучи повідомленим про те, що надані ним відомості у документах будуть оброблені з метою перевірки їх достовірності при надані йому статусу безробітного та отримання допомоги по безробіттю.

З додатку до вказаної персональної карти відповідача вбачається, що ОСОБА_1 справна виконував усі необхідні дії, перебуваючи у статусі безробітного, що об`єктивно свідчить про його прагнення отримати роботу.

Однак, за актом № 2024 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 20 серпня 2019 року Київським міським центром зайнятості була виявлена розбіжність періоду перебування у трудових відносинах ОСОБА_1 з ТОВ «Нова Пошта» з даними, що були повідомлені безробітним, та було встановлено, що відповідач перебував у трудових відносинах з ТОВ «Нова Пошта» з 23 червня 2017 року по 1 лютого 2019 року, звільнившись за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП, внаслідок чого йому було роботодавцем нарахована компенсація у лютому 2019 року за невикористані відпустки.

Також суд звертає увагу, що за вказаним актом № 2024 було встановлено, що ОСОБА_1 з 17 грудня 2018 року по 1 лютого 2019 року на роботі в ТОВ «Нова Пошта» не з`являвся, що підтверджується листом ТОВ «Нова Пошта» від 21 серпня 2019 року № 3056, а також витягом з табелю обліку використання робочого часу ТОВ «Нова Пошта» за грудень 2018 року, з січень 2019 року та за лютий 2019 року, наданих суду.

Крім того актом № 2024 Київським міським центром зайнятості встановлено, що представники ТОВ «Нова Пошта» не відбирали пояснень від ОСОБА_1 щодо його відсутності на робочому місці з 17 грудня 2018 року по 1 лютого 2019 року.

При цьому суд встановив, що відсутність нарахування доходу ОСОБА_1 за час його трудових відносин з ТОВ «Нова Пошта» за січень 2019 року підтверджується довідкою ТОВ «Нова Пошта» про зарплату відповідача від 20 серпня 2019 року № 6244.

Суд також встановив, що працевлаштування ОСОБА_1 за сумісництвом на посаді фахівця (оператора) мобільної групи Мережа відділень № 1 філії м. Маріуполь національної дирекції ТОВ «Нова Пошта», починаючи з 23 червня 2017 року, підтверджується витягом з наказу № 116-к від 22 червня 2017 року та заявою ОСОБА_1 від 22 червня 2017 року.

Натомість, звільнення ОСОБА_1 за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП з 1 лютого 2019 року з посади керівника відділення № 27 ТОВ Мережа відділень № 1 філії м. Маріуполь національної дирекції ТОВ «Нова Пошта» підтверджується заявою відповідача від 1 лютого 2019 року та витягом з наказу роботодавця від 1 лютого 2019 року № 22-к.

На підставі переліченого за актом № 2024 відповідно до наказу Маріупольського міського центру зайнятості від 24 травня 2019 року № НТ 190524 було припинено статус ОСОБА_1 , як безробітного, та припинено виплату йому допомоги по безробіттю.

За довідкою Маріупольського міського центру зайнятості від 19 вересня 2019 року вбачаться, що ОСОБА_1 було за період з 21 грудня 2018 року по 23 травня 2019 року нараховано та перераховано 35029,88 грн. допомоги по безробіттю.

При цьому з вказаної довідки вбачається, що за грудень 2018 року та січень 2019 року ОСОБА_1 отримав допомогу по безробіттю в сумі 8675,47 грн. (991,48 + 7683,99 = 8675,47), а відповідно за період з лютого 2019 року по травень 2019 року включно отримав 26354,41 грн. (35029,88 8675,47 = 26354,41).

Суд зазначає, що на підставі ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення», яка містить визначення термінів, вбачається, що зайнятість - не заборонена законодавством діяльність осіб, пов`язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім`ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб`єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно; а робоче місце - місце, на якому працівник постійно чи тимчасово перебуває в процесі трудової діяльності і яке визначене, зокрема на підставі трудового договору (контракту).

За ч. 1 ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення» до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти та поєднують навчання з роботою.

При цьому згідно із п. 7 ч. 1 ст. 5, п. 1 ч. 1 ст. 9, п. 5 ч. 1 ст. 16 Закону України «Про зайнятість населення» держава гарантує у сфері зайнятості соціальний захист у разі настання безробіття та забезпечує реалізацію політики у сфері зайнятості населення шляхом соціального захисту громадян у разі настання безробіття, оскільки кожен має право на соціальний захист у разі настання безробіття, що реалізується шляхом участі в загальнообов`язковому державному соціальному страхуванні на випадок безробіття, яке передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення» зареєстровані безробітні мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та цього Закону.

За абз. 1 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.

За ч. 2 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» порядок реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 Розділ І «Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності», затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України від 15 червня 2015 року № 613, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин та втратив чинність за наказом Міністерства соціальної політики України від 10 червня 2020 року № 393, реєстрація безробітного - внесення даних про особу, що звернулася за сприянням у працевлаштуванні, до Єдиної інформаційно-аналітичної системи державної служби зайнятості з подальшим наданням їй (набуттям нею) статусу зареєстрованого безробітного.

За п. 1, 5 Розділу VI «Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності» рішення про призначення допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, розмір і строки виплати, відкладення, скорочення та припинення виплати оформлюється наказом директора центру зайнятості, в якому безробітний зареєстрований та отримує соціальні послуги. Інформація про прийняті рішення вноситься до персональної картки особи. При цьому у трудовій книжці за бажанням особи посадова особа центру зайнятості робить запис про початок, поновлення, скорочення та припинення виплати допомоги по безробіттю.

Також суд зауважує, що відповідно до п. 1 «Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу», затвердженого постановою КМУ від 20 березня 2013 року № 198 (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) (далі «Порядок реєстрації безробітних»), він визначає процедуру реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, центром зайнятості державної служби зайнятості (далі - Центр зайнятості).

На підставі п. 3 «Порядку реєстрації безробітних» вбачається, що під час проведення реєстрації працівник центру зайнятості заповнює в Єдиній інформаційно-аналітичній системі державної служби зайнятості персональну картку, в якій зазначаються персональні дані безробітного (прізвище, ім`я та по батькові, зареєстроване місце проживання чи перебування, число, місяць та рік народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків), відомості про останнє місце роботи або вид діяльності згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення» (за якою до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору або на інших умовах, передбачених законодавством), підстава для припинення трудових відносин відповідно до запису в трудовій книжці або іншого виду діяльності, що підтверджено документально.

Також за п. 3 «Порядку реєстрації безробітних» реєстрація проводиться за умови пред`явлення паспорта громадянина України або тимчасового посвідчення громадянина України, облікової картки платника податків, трудової книжки (цивільно-правового договору чи документа, який підтверджує період зайнятості), а в разі потреби також військового квитка, диплома або іншого документа про освіту.

За п. 6 «Порядку реєстрації безробітних» рішення про надання статусу безробітного чи відмову у наданні такого статусу приймається центром зайнятості не пізніше ніж протягом семи календарних днів з дня подання особою заяви про надання статусу безробітного.

На підставі пп. 2, 3 п. 7 «Порядку реєстрації безробітних» підставами для відмови у наданні статусу безробітного є встановлення факту: зайнятості особи, у тому числі отримання повідомлення роботодавця про працевлаштування особи; а також подання заяви про надання статусу безробітного особою, яка не зазначена у ч. 1 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення».

Згідно із пп. 1 п. 37 «Порядку реєстрації безробітних» центр зайнятості припиняє реєстрацію з дня початку зайнятості особи: працевлаштування за наймом на умовах трудового договору (контракту); встановлення факту подання особою недостовірних даних та документів, на підставі яких прийнято рішення про надання їй статусу безробітного, призначення виплати матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг, що мав місце протягом періоду реєстрації; встановлення факту виконання безробітним оплачуваної роботи (надання послуг), зайняття іншим видом діяльності згідно із ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення».

Відповідно ж до п. 3 «Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 вересня 2018 року № 792 (в редакції з 1 січня 2019 року), обробка персональних даних осіб, які шукають роботу, здійснюється центром зайнятості відповідно до закону.

За пп. 2 п. 4 «Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу» для взяття на облік у центрі зайнятості особи, які шукають роботу, зокрема, інформують про освіту, досвід роботи, зайнятість або перебування у трудових відносинах.

Згідно із п. 17 «Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу» для надання статусу безробітного особа, яка шукає роботу, подає заяву про надання статусу безробітного до центру зайнятості, який обирає для обслуговування, пред`являє документи, зазначені в пп. 1 п. 4 цього Порядку, а також, зокрема, трудову книжку (цивільно-правовий договір чи документ, який підтверджує припинення останнього виду зайнятості).

За п. 22 «Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності» рішення про надання статусу безробітного чи відмову у наданні такого статусу приймається центром зайнятості не пізніше сьомого календарного дня з дня подання особою, яка шукає роботу, заяви про надання статусу безробітного.

На підставі пп. 2 п. 23 «Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності» підставами для відмови у наданні статусу безробітного є встановлення факту зайнятості особи, у тому числі отримання повідомлення від роботодавця про працевлаштування особи.

Відповідно ж до пп. 1 п. 30 «Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності» центр зайнятості припиняє реєстрацію безробітного з дня встановлення факту подання зареєстрованим безробітним недостовірних даних та документів, на підставі яких прийнято рішення про надання йому статусу безробітного, призначення виплати матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг; а також встановлення факту виконання зареєстрованим безробітним оплачуваної роботи (надання послуг), зайняття іншим видом діяльності згідно із статтею 4 Закону України «Про зайнятість населення».

Суд вказує, що за ч. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

На підставі п. 4 ч. 2 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення» зареєстровані безробітні зобов`язані інформувати територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, протягом трьох робочих днів про обставини припинення реєстрації, визначені у ч. 1 ст. 45 цього Закону.

При цьому за ч. 3 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення» відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного.

Згідно із п. 1, 8, 9 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про зайнятість населення» реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі, зокрема, зайнятості особи; встановлення факту подання особою недостовірних даних та документів, на підставі яких було прийнято рішення про надання їй статусу безробітного, призначення (виплати) матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг; встановлення факту виконання безробітним оплачуваної роботи (надання послуг).

Також відповідно до п. 1, 8 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі: працевлаштування безробітного; призначення виплати на підставі документів, що містять неправдиві відомості.

За ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Так на підставі ч. 1 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» фонд загальнообов`язкове державне соціальне страхування України має право, зокрема, стягувати відповідно до закону кошти Фонду, виплачені особам, зареєстрованим як безробітні, у вигляді матеріального забезпечення на випадок безробіття та витрачені на надання соціальних послуг безробітним у разі встановлення факту їх отримання на підставі недостовірних відомостей, поданих особою.

За встановленими судом обставинами підставі досліджених матеріалів вбачається, що ОСОБА_1 був працевлаштований на основну роботу, починаючи з 18 листопада 2015 року в ТОВ «Нова пошта», після чого в порядку переведення був прийнятий з 23 червня 2017 року на ТОВ «Пост Фінанс», звідки з основної роботи був звільнений 30 листопада 2018 року за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП.

При цьому ОСОБА_1 залишився працювати на ТОВ «Нова Пошта» після 23 червня 2017 року, однак вже сумісництвом, звідки також за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП був звільнений офіційно, однак лише з 1 лютого 2019 року.

Суд звертає увагу також на те, що в трудовій книжці відповідача (серія НОМЕР_1 ) ЄДРПОУ ТОВ «Пост Фінанс» у печатці такого підприємства вказано за № 38324133, що за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб належить саме ТОВ «Нова Пей», що розташована за однією адресою із ТОВ «Нова Пошта», тобто в м. Києві по вул. Столичне шосе 103 корпус 1, засновником якгої є також ТОВ «Нова Пошта».

Суд при цьому зазначає, що за п. 1.1 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. При цьому на осіб, які працюють за сумісництвом, трудові книжки ведуться тільки за місцем основної роботи.

Суд зауважує, що за п. 2.14 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» робота за сумісництвом, яка оформлена в установленому порядку, в трудовій книжці зазначається окремим рядком. Однак, запис відомостей про роботу за сумісництвом провадиться за бажанням працівника власником або уповноваженим ним органом.

Суд натомість встановив, що представники позивача не перевіряли відомості у ТОВ «Пост Фінанс» (ТОВ «Нова Пей»), за місцем основної роботи відповідача, щодо внесення відомостей до трудової книжки ОСОБА_1 про його роботу за сумісництвом в ТОВ «Нова Пошта».

Також суд зауважує, що представники колишнього роботодавця відповідача, ТОВ «Нова Пошта», незважаючи на те, що ОСОБА_1 протягом півтора місяці не виходив на роботу, тобто з 17 грудня 2018 року по 1 лютого 2019 року, жодних дисциплінарних санкцій за ст. 147 КЗпП до відповідача не застосовували, службового розслідування не проводили та навіть жодних пояснень у ОСОБА_1 не відбирали, а звільнили відповідача за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП, тобто за угодою сторін, хоча за фактичних обставин мали усі підстави для застосування до ОСОБА_1 положень п. 4 ст. 40 КЗпП (звільнення за прогул).

На підставі викладених норм матеріального права, враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що у судовому засіданні представниками позивача не було доведено недобросовісності з боку ОСОБА_1 при набутті ним статусу безробітного у Маріупольському центрі зайнятості з 21 грудня 2018 року.

Так судом було встановлено, що при зверненні відповідача до Маріупольського центру зайнятості в письмовій заяві від 21 грудня 2018 року про надання йому статусу безробітного не було конкретизовано, з якою саме відповідальністю його було ознайомлено в разі подання недостовірних даних для прийняття рішення щодо надання відповідачу статусу безробітного.

Також суд наголошує, що усі необхідні документи, передбачені «Порядком реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу», ОСОБА_1 подав, зокрема, трудову книжку, перевірку яких було здійснено представником позивача та Центр зайнятості прийняв рішення про надання статусу безробітного відповідачу з призначенням йому допомоги по безробіттю.

При цьому суд встановив, що ОСОБА_1 був у формальних трудових відносин із ТОВ «Нова Пошта» за сумісництвом на момент його звернення 21 грудня 2018 року до Центру зайнятості, бо фактично трудову діяльність у ТОВ «Нова Пошта» не здійснював, починаючи з 17 грудня 2018 року, а також жодного доходу за період з 17 грудня 2018 року по 1 лютого 2019 року від ТОВ «Нова Пошта» не отримував.

Суд врахував при цьому, що у акті розслідування № 2024 було зазначено, що ОСОБА_1 повідомив недостовірну інформацію при призначенні йому статусу безробітного про його останнє місце роботи, хоча за об`єктивними даними, встановленими судом, була підтверджена версія відповідача про те, що його документи подані на звільнення за угодою сторін саме з вини ТОВ «Нова Пошта» були таким роботодавцем втрачені, тому на момент подачі ним заяви від 21 грудня 2018 року він не знав, що офіційно трудові відносини із ним ТОВ «Нова Пошта» за сумісництвом офіційно не припинила, враховуючи, що до трудової книжки відомості про роботу за сумісництвом не підлягають обов`язковому внесенню.

Зазначене, на думку суду, підтверджує, що через відсутність юридичної освіти, необізнаності з порядком набуття статусу безробітного, оскільки відповідач звернувся до Центру зайнятості вперше 21 грудня 2018 року, ОСОБА_1 об`єктивно не мав умислу на подання позивачу недостовірної інформації.

Крім того суд встановив, що за визначеннями ст. 1, 4 Закону України «Про зайнятість населення» ОСОБА_1 на момент звернення до Центру зайнятості не був зайнятим, оскільки не здійснював діяльність з метою одержання доходу, бо тоді вже не працював.

Отже, відповідач мав право на набуття ним статусу безробітного за п. 1. ч. 1 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення», оскільки фактично не мав оплачуваної роботи та іншого заробітку.

Таким чином посилання представника позивача засновані виключно на тому, що відповідач повинен був повідомити про його перебування у трудових відносинах із ТОВ «Нова Пошта» на момент звернення до Центру зайнятості, хоча про те, що такі відносини у нього досі тривають, ОСОБА_1 фактично не знав, бо він на роботу вже не виходив та зарплату в ТОВ «Нова Пошта» не отримував.

Отже, з огляду на викладене вмотивування, суд не може погодитись із позицією Маріупольського центру зайнятості, що ОСОБА_1 свідомо повідомив недостовірні відомості про його останнє місце роботи при подачі документів для набуття статусу безробітного.

Суд зауважує, що за ч. 5 ст. 12 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) визначена презумпція «добросовісності», оскільки така норма передбачає, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

При цьому за постановою Верховного Суду від 20 червня 2018 року по справі № 501/2500/15-ц зазначено, що до правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення ст. 1215 ЦК, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають.

Так суд зазначає, що згідно із п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються.

Отже, законодавець пов`язує повернення надмірно отриманих коштів по безробіттю саме з недобросовісністю набувача, яку згідно ст. 81 ЦПК має довести саме позивач.

Механізм повернення надмірно отриманих коштів у виді допомоги по безробіттю передбачає стягнення зазначених сум лише у випадку, якщо така виплата відбулась з вини отримувача такої допомоги, тобто внаслідок його зловживань, зокрема, шляхом повідомлення недостовірних відомостей.

Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року по справі № 332/2805/18.

Виходячи з викладеного, суд зазначає, що представники позивача мають право на підставі ст. 34, 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» стягувати кошти, виплачені особам, зареєстрованим як безробітні, у разі встановлення факту їх отримання на підставі недостовірних відомостей, поданих особою, виключно відповідно до закону та лише внаслідок умисного невиконання такими особами своїх обов`язків та зловживання ними.

Суд у цьому сенсі вказує, що представники позивача не довели перед судом, що за ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» ОСОБА_1 саме умисно не виконав свого обов`язку при подачі заяви для набуття статусу безробітного, не вказавши, що залишається працевлаштованим в ТОВ «Нова пошта», що й є підставою для стягнення сум виплаченого йому забезпечення.

Суд також зауважує, що за ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року по справі № 629/4628/16-ц було зроблено правовий висновок, за яким шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК), а підставою для такого відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Натомість суд встановив, що в судовому засіданні не було доведено вини ОСОБА_1 у повідомленні ним інформації про останнє місце його роботи на момент звернення до Центру зайнятості 21 грудня 2018 року внаслідок не доведення позивачем умисного невиконання ним своїх обов`язків чи зловживання ними, що, у свою чергу, виключає його відповідальність по справі за період з 21 грудня 2018 року по 1 лютого 2019 року.

Так суд зауважує, що Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини (далі - ЄСПЛ).

За ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Суханов та Ільченко проти України» ЄСПЛ зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися ст. 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя (пункт 35, заяви № 68385/10 та № 71378/10).

Також ЄСПЛ вказав, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ при здійсненні будь-якого втручання має забезпечуватися «справедливий баланс» між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав відповідної особи. Вимога забезпечення такого балансу знаходить своє відображення у всій структурі статті 1 Першого протоколу.

Отже, для дотримання загального правила, викладеного у першому реченні п. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, таке втручання повинно встановлювати «справедливий баланс» між потребами загального інтересу суспільства та вимогами захисту прав окремої особи. Отже, має бути забезпечено належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленими цілями.

Таким чином суд зазначає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

При цьому порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції констатується ЄСПЛ, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Аналогічний правовий висновок був викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 7 квітня 2020 року по справі № 916/2791/13.

При цьому суд по справі встановив, що ОСОБА_1 за п. 1. ч. 1 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» мав усі ознаки безробітного, тому на законних підставах претендував на отримання статусу безробітного з 21 грудня 2018 року.

Суд також вказує, що відповідач мав право на отримання йому допомоги по безробіттю й після остаточного припинення ним трудових відносин із ТОВ «Нова Пошта», а виплата такої допомоги була більшого розміру ніж фактично отримані ним кошти за грудень 2018 року та січень 2019 року.

Отже, в разі ухвалення рішення суду про стягнення з відповідача отриманих ним грошових коштів з допомоги по безробіттю за грудень 2018 року та січень 2019 року, то це буде розглядатися як порушення права власності відповідача за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки не буде дотримано справедливого балансу між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.

Тому для дотримання розумної пропорційності між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, слід визнати позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 коштів по безробіттю за грудень 2018 року та січень 2019 року на підставі встановлених обставин справи та наведених норм права такими, що не можуть бути задоволенні судом. Інакше не буде дотримано справедливого балансу між інтересами держави та втручанням у права відповідача.

Таким чином внаслідок того, що судом не було встановлено розглядом справи недобросовісності у діях ОСОБА_1 при набутті ним статусу безробітного, то вказане свідчить про те, що сплачена йому допомога по безробіттю за період з 21 грудня 2018 року по 1 лютого 2019 року в сумі 8675,47 грн. поверненню відповідачем на користь центру зайнятості не підлягає, тому в цій частині позовні вимоги Маріупольського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

В той же час судом було встановлено, що відповідач написав 1 лютого 2019 року письмову заяву на адресу ТОВ «Нова Пошта», за якою просив його звільнити за угодою сторін, чим було фактично змінено останній день працевлаштування відповідача на ТОВ «Нова Пошта» з отриманням ним в лютому 2019 року компенсації за невикористані дні відпустки.

Вказане об`єктивно свідчить про те, що ОСОБА_1 за вимогами п. 4 ч. 2 ст. 44, ст. 45 Закону України «Про зайнятість населення» зобов`язаний був повідомити Центру зайнятості про офіційне припинення ним трудових відносин із ТОВ «Нова Пошта» з 1 лютого 2019 року та про отримання ним компенсації за невикористані відпустки, що було б обставинами для припинення реєстрації відповідача, як безробітного, оскільки з 1 лютого 2019 року повинен бути був встановлений факт виконання зареєстрованим безробітним оплачуваної роботи.

Враховуючи, що за ч. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» відповідач зобов`язаний був повідомити позивача про такі обставини, то призначені йому виплати по безробіттю повинні були припинені із припиненням реєстрації ОСОБА_1 як безробітного за ст. 45 Закону України «Про зайнятість населення».

Отже, внаслідок встановлення судом нехтування відповідачем своїми обов`язками через неповідомлення представників Центру зайнятості про вказані обставини, то це на переконання суду свідчить про свідомі дії ОСОБА_1 для подальшого отримання ним допомоги по безробіттю, що свідчить про недобросовісність дій з боку набувача такої допомоги.

При цьому, враховуючи положення ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», сума виплаченої відповідачу допомоги по безробіттю внаслідок умисного зловживання ним своїми обов`язками повинна стягуватися з відповідача саме з моменту виникнення таких обставин, тобто з 1 лютого 2019 року.

Виходячи з наведеного вмотивування, суд дійшов висновку, що за період з 1 лютого 2019 року по 24 травня 2019 року суми допомоги по безробіттю, отримані відповідачем, в загальному розмірі 26354,41 грн. підлягають стягненню за рішенням суду з ОСОБА_1 на користь Центру зайнятості, тому в цій частині заявлені позовні вимоги судом підлягають задоволенню.

Таким чином внаслідок часткового задоволення заявлених позовних вимог до ОСОБА_1 на підставі ст. 141 ЦПК з відповідача на користь позивача підлягає стягненню згідно із розміром задоволених вимог витрати по сплаті представниками Центру зайнятості судового збору при зверненні до суду з таким позовом, тобто у сумі 1445,25 грн. (26354,41 / 35029,88 х 1921 = 1445,25).

Керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК,

В И Р І Ш И В:

Позов Маріупольського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення сум виплаченої допомоги по безробіттю задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Маріупольського міського центру зайнятості суми виплаченої допомоги по безробіттю в розмірі 26354 (двадцять шість тисяч триста п`ятдесят чотири) грн. 41 коп.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Маріупольського міського центру зайнятості витрати з оплати судового збору в сумі 1445,25 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 21 лютого 2022 року.

Позивач: Маріупольський міський центр зайнятості, , розташований в м. Маріуполі по пр. Металургів 84-Б.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , який мешкає в АДРЕСА_1 .

Суддя