Номер провадження: 22-ц/813/8142/22
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М. В.
Доповідач Приходько Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2022 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Приходько Л. А. (суддя-доповідач)

суддів: Семиженка Г. В.,

Склярської І. В.,

секретар Трофименко О. О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Південного регіону,

відповідач - Державна казначейська служба України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2022 року у складі головуючого судді Мурзенко М.В.,

встановив:

У липні 2021 року до ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства.

Позовна заява обґрунтована тим, що 17 березня 2016 року Військовою прокуратурою Південного регіону України було розпочато досудове розслідування за матеріалами кримінального провадження, внесеного до єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000562 від 17 березня 2016 року, відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваної у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187. ч. 2 ст. 296, ч . 1 ст. 376, ч. 1 ст. 377, ч. 5 ст. 185, ч. 4 ст.296, ч. 1 ст. 121 КК України.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 19 серпня 2016 року надано дозвіл на проведення обшуку житла ОСОБА_1 , який було проведено 20 вересня 2016 року.

19 вересня 2016 року слідчим суддею Приморського районного суду м. Одеси винесено ухвалу про надання дозволу на затримання з метою приводу для участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_1

20 вересня 2016 року о 15 год. 20 хв. ОСОБА_1 була затримана у порядку статті 208 КПК України та відносно неї проведено особистий обшук.

В той же день, 20 вересня 2016 року, ОСОБА_1 повідомлено про підозру в скоєнні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 121, ч. 3 ст. 28, ч. 5 ст. 185, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 296 КК України.

21 вересня 2016 року ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси, з урахуванням ухвали слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси від 22 вересня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 28 вересня 2016 року, ОСОБА_1 обрано запобіжний захід - тримання під вартою без права внесення застави до 18 листопада 2016 року. Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2016 року продовжено строк тримання під вартою на наступні 60 днів.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 11 січня 2017 справа продовжено строк тримання під вартою.

18 січня 2017 року ОСОБА_1 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та про нову підозру в скоєнні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2017 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 09 лютого 2017 року, продовжено строк тримання під вартою до 06 березня 2017 року.

24 лютого 2017 року обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0000562 відносно обвинуваченої ОСОБА_1 та інших осіб було скеровано до суду.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області у справі 03 березня 2017 року продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 29 квітня 2017 року, включно, із визначенням розміру застави, як запобіжного заходу - 480000,00 гривень відносно ОСОБА_1

18 квітня 2017 року ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області ОСОБА_1 звільнена з під варти із зали суду під домашній арешт у період часу з 22 години до 06 години наступної доби строком до 15 червня 2017 року.

Отже, у період з 20 вересня 2016 року по 18 квітня 2017 року відносно позивача застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а з 18 квітня 2017 року по 15 червня 2017 року вона перебувала під дією домашнього арешту у нічний час доби.

16 липня 2019 року обвинувачення позивачці змінено на ст. 198 КК України.

Постановою про відмову від підтримання обвинувачення в суді від 22 лютого 2021 року прокурор відмовився від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні № 0000562 від 17 березня 2016 року в частині обвинувачення ОСОБА_1 у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості обвинуваченого.

Ухвалою Іллічівського районного суду Одеської області від 22 лютого 2021 року провадження у кримінальній справі стосовно позивача було закрите у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.

Посилаючись на незаконність притягнення її до кримінальної відповідальності та незаконність взяттям під варту, вважає є всі правові підстави для стягнення на її користь моральної шкоди, яку вона оцінює у 1 000 000.00грн.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2021 року (протокольною) до участі у справі в якості співвідповідача залучено Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2022 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнено з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, грошові кошти в сумі 450 000 (чотириста п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп .

Рішення мотивовано тим, що позивач без відповідної правової підстави протягом більше ніж 53 місяці в перебувала під кримінальним переслідуванням. При цьому в період з 20 вересня 2016 року по 18 квітня 2017 року вона утримувалась під вартою, внаслідок чого була ізольована від суспільства, що є надзвичайною мірою впливу на особу та кардинальним чином вплинуло на її життя. Після цього позивачка також була обмежена у вільному виборі місця знаходження та поведінки, оскільки відносно неї було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. При цьому, відповідно до ухвали про закриття кримінального провадження відносно позивачки свідчить не тільки про безпідставність її тримання під вартою, але і взагалі про безпідставність кримінального провадження.

У зв`язку з таким переслідуванням з боку правоохоронних органів, які згодом закрили кримінальні провадження відносно позивачки, остання зазнала душевних переживань, втратила авторитет серед оточення, зазнала душевних переживань, втратила авторитет серед оточення, зазнала надзвичайного впливу, що призвів до глобальної зміни її життєвого укладу та завдав їй значних страждань.

Врахувавши ступень негативного впливу на життя та свідомість позивача як факту безпідставного кримінального переслідування в цілому так і факту її тривалого безпідставного утримання під вартою, зокрема значні порушення життєвого укладу та моральні страждання, які понесла позивачка через неможливість тривалого відновлення своїх прав, принципи розумності та справедливості суд дійшов висновку про необхідність компенсації позивачу спричиненої моральної шкоди у більшому розмірі чим передбачено законодавством, що регулює спірні відносини, проте в меншому розмірі ніж заявлено стягувачем.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Південного регіону подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне встановлення судом обставин, які мають значення для справи, неправильне дослідження та оцінку доказів, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органі дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду у випадку закриття кримінального провадження судом у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання обвинувачення є необґрунтованим, оскільки закриття кримінального провадження відбулося не у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, тобто не на підставі пункту 3 частини 1 статті 284 КПК України Вказана підстава не є тотожною підставі за якою закрито кримінальне провадження щодо обвинуваченої ОСОБА_1 , а саме передбаченій пунктом 2 частини 2 статті 284 КПК України.

Крім того, на думку апелянта також є необґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо розміру грошового відшкодування моральної шкоди, зазначивши, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає вимогам частин 2 та 3 статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Радіонов О.Л., посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги та законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін, зазначивши, що апелянтом не наведено підстав для скасування даного рішення суду.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу інші учасники справи не скористалися.

Подана Державною казначейською службою України апеляційна скарга на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2022 року ухвалою Одеського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року визнана неподаною та повернута заявнику.

В судовому засіданні представник Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону - Самарська О.С., приймаючи участь у слуханні справи в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу підтримала з підстав зазначених в апеляційній скарзі. Просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Радіонов О.Л., приймаючи участь у слуханні справи в режимі відеоконференції, заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили її відхилити

Представник Державної казначейської служби України будучи належним чином повідомленим про дату час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Колегія суддів вважає, що, неявка у судове засідання представника Державної казначейської служби який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи і не повідом суд про причини своєї неявки, в силу вимог статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 17 березня 2016 року Військовою прокуратурою Південного регіону України 17 березня 2016 року було розпочато досудове розслідування за матеріалами кримінального провадження, внесеного до єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000562 від 17 березня 2016 року.

20 вересня 2016 року ОСОБА_1 була затримана як підозрювана у вчинені злочинів передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 121, ч. 3 ст. 28, ч. 5 ст. 185, ч. 4 ст. 296 КК України, в рамках зазначеного вище кримінального провадження.

В той же день, 20 вересня 2016 року ОСОБА_2 повідомлено про підозру в участі у організованій групі, вчиненні у складі групи умисних тяжких тілесних ушкоджень, таємному викраденні чужого майна, поєднаного з проникненням у житло та хуліганства із застосуванням вогнепальної зброї, тобто у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 121, ч. 3 ст. 28, ч. 5 ст. 185, ч. 4 ст. 296 КК України.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2016 року, залишеної без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 28 вересня 2016 року, відносно ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, до 18 листопада 2016 року.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2016 року продовжено позивачці строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на наступні 60 днів, до 13 січня 2017 року.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 11 січня 2017 року знов продовжено ОСОБА_1 строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на наступні 60 днів, до 06 лютого 2017 року.

18 січня 2017 року ОСОБА_1 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та про нову підозру у пособництві таємному викраденні чужого майна в особливо великих розмірах, вчиненому організованою групою, поєднанному з проникненням у житло, тобто вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2017 року, залишеної без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 09 лютого 2017 року, продовжено строк тримання ОСОБА_1 під вартою в межах строку досудового розслідування у кримінальному провадженні, тобто до 06 березня 2017 року.

24 лютого 2017 року прокурором у кримінальному провадженні - прокурор відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях слідчого відділу військової прокуратури Південного регіону України затверджено обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0000562 від 17 березня 2016 року, щодо групи осіб, у тому числі за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 185 КК України.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 03 березня 2017 року ОСОБА_1 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 29 квітня 2017 року, включно, із визначенням розміру застави, як запобіжного заходу - 480000,00 гривень.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 18 квітня 2017 року обвинуваченій ОСОБА_1 змінено запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт у період часу з 22 години до 06 години наступної доби строком до 15 червня 2017 року.

16 липня 2019 року першим заступником військового прокура Південного регіону України погоджено обвинувальний акт (зі зміненим обвинуваченням в порядку ст. 338 КПК) у кримінальному провадженні № 0000562 від 17.03.2016 року, відповідно якого ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 198 КК України, а саме заздалегідь не обіцяне зберігання та збут майна, одержаного злочинним шляхом за відсутності ознак легалізації (відмивання) доходів одержаних злочинним шляхом.

Згідно постанови прокурора у кримінальному провадженні про відмову від підтримання державного обвинувачення від 22 лютого 2021 року - прокурор відмовився від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні № 0000562 від 17.03.2016 року в частині обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 198 КК України, оскільки в суді не встановлені достатні докази для доведення винуватості і вичерпані можливості їх отримання. (а.с.221-222 т.1)

Ухвалою Іллічівського районного суду Одеської області від 22 лютого 2021 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000562 від 17 березня 2016 року в частині обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 198 КК України - закрито на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення в суді.

Отже ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом з 20 вересня 2016 року по року по 22 лютого 2021 року, тобто 53 повні місяці, з них під вартою з 20 вересня 2016 року по 18 квітня 2017 року (майже 7 місяців).

З метою захисту своїх порушених прав, посилаючись на статтю 1176ЦК України, Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність , органів досудового розслідування, прокуратури і суду" позивач просила відшкодувати їй моральну шкоду у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Відповідно до статтей 55, 56 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Зі змісту статті 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" вбачається, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У вказаних випадках завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутності у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливостей їх отримати.

Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону в наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Отже чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди.

На день розгляду справи єдиним таким законом є Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" сфера дії якого поширюється, в тому числі, й на осіб, стосовно яких закрите кримінальне провадження у зв`язку з відмовою від підтримання державного обвинувачення.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону про відшкодування шкоди відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Статтею 11 Закону про відшкодування шкоди встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.

За змістом положень частини першої статті 12 Закону про відшкодування шкоди розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пункті 1 статті 3 цього Закону (тобто заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій), залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

Частиною другою зазначеної статті встановлено, що у разі незгоди з прийнятою постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 затверджене Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - Положення), пунктом 6 якого встановлено, зокрема, що відповідний орган одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства направляє громадянинові повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Згідно з пунктами 11, 12 Положення для визначення розміру заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може, зокрема, звернутися при закритті провадження в справі органами дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури і СБУ - відповідно до цих органів.

У місячний термін з дня звернення громадянина один з органів, перелічених в пункті 11 Положення, залежно від того, хто з них здійснював слідчі дії або розглядав справу, витребовує від відповідних державних та громадських організацій усі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною першою статті 12 Закону про відшкодування шкоди ухвалу. Пункт 12 Положення містить вимоги щодо змісту такої ухвали. У разі незгоди з винесеною ухвалою суду громадянин має право оскаржити її до суду в порядку, встановленому для розгляду скарг на неправомірні дії органів державного управління і службових осіб, що ущемляють права громадян.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 КПК України).

У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним з яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися.

У чинному КПК України це право закріплене вперше.

Також однією з новел чинного КПК України є глава під назвою «Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов», згідно зі статтею 130 якої шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

Отже, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що підтверджується закриттям кримінального провадження у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону про відшкодування шкоди.

Такий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, провадження № 14-538цс19.

Відтак доводи апеляційної скарги про те, що відмова прокурора від підтримання державного обвинувачення не передбачає у особи виникнення права на відшкодування шкоди в розмірах і порядку передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки, як зазначалось вище, право особи на відшкодування майнової та моральної шкоди завданої внаслідок незаконного притягнення її до кримінальної відповідальності, що підтверджується закриттям кримінального провадження у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення, виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з пунктом 1 статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, наведених у статті 1 цього Закону, громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Частинами другою, третьою статті 13 цього Закону встановлено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" не передбачено.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Вирішуючи спір суд першої інстанції належним чином оцінив наявні у матеріалах справи докази та встановив, що ОСОБА_1 незаконно перебувала під слідством та судом більше 53 місяців, з яких з 20 вересня 2016 року по 18 квітня 2017 року утримувалась під вартою, дійшов правильного висновку про те, що позивачка довела її право на відшкодування їй моральної шкоди, завданої перебуванням під слідством і судом із закриттям кримінального провадження на підставі пункту пункту 2 частини 2 статті 284 КПК України у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення в суді.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди у сумі 450000.00грн суд першої інстанції врахував тривалість перебування позивачки під слідством та судом, її перебування під вартою, внаслідок чого вона тривалий час була ізольована від суспільства, обмеження позивачки у вільному виборі місця знаходження та поведінки у зв`язку із застосування до неї запобіжного засобу у вигляді домашнього арешту. Також суд прийняв до уваги те, що у зв`язку з незаконним переслідуванням з боку правоохоронних органів ОСОБА_1 зазнала душевних переживань, втратила авторитет серед оточення, був глобально змінений уклад її життя.

Отже, визначаючи розмір моральної шкоди у розмірі більшому ніж гарантований законом мінімум, суд першої інстанції врахував характер та обсяг душевних страждань, яких зазнала позивачка внаслідок безпідставного притягнення її до кримінальної відповідальності, застосування до неї запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою та домашнього арешту, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у її життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та дійшов правильного висновку про необхідність компенсації позивачці причиненої їй моральної шкоди внаслідок тривалого незаконного кримінального переслідування в більшому розмірі ніж передбачений законом гарантований мінімум.

Висновок суду першої інстанції щодо розміру моральної шкоди є правильним, законним та обґрунтованим. Суд правильно керувався засадами розумності, виваженості та справедливості й тим, що тривалим безпідставним утриманням під вартою позивачці завдано моральної шкоди, яка полягає в тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, зусиллях, необхідних для відновлення попереднього стану. Визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є достатнім для розумного задоволення потреб позивачки та не призведе до її безпідставного збагачення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку доказам, на які сторони посилались в обґрунтування своїх вимог та заперечень, не допустив порушення норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного суду.

Повний текст постанови складений 09 листопада 2022 року.

Головуючий Л.А. Приходько

Судді: Г.В. Семиженко

І.В. Склярська