Постанова

Іменем України

02 серпня 2022 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/5447/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф.,

суддів: Желепи О.В., Кравець В.А.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду м. Києва

від 13 жовтня 2021 року

у справі №759/10375/19 Святошинського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант", ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Татринцева Євгенія Анатоліївна, приватний нотаріус Коптєлова Оксана Ростиславівна, ОСОБА_5 , Національний банк України,

про визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення права приватної власності, шляхом віндикаційної вимоги про витребування житлової нерухомості,

В С Т А Н О В И В:

06 червня 2019 року ОСОБА_1 , посилаючись на те, що відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" (далі - ТОВ "КК "Гарант", Товариство), як іпотекодержатель, в порушення вимог закону та без її згоди, відчужив належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки, звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням заяви від 07.11.2019 про зміну та доповнення позовних вимог, просила:

визнати недійсним договір №0555 від 24.11.2015 купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ТОВ «КК «Гарант» та ОСОБА_3 ;

відновити становище, яке існувало до порушення права ОСОБА_1 на приватну власність житлової нерухомості шляхом віндикації нерухомості за положеннями ст. 387 або ст. 388 ЦК України із поверненням у користування однокімнатної квартири;

відновити право власності ОСОБА_1 на квартиру за адресою АДРЕСА_2 на підставі реєстраційного посвідчення Київського міського БТІ №136/2554 від 29.03.1999 шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей щодо права власності ОСОБА_1 та скасування записів у Державному реєстрі про право власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй на праві власності належала однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу №0880-А/444 від 19.03.1999 та реєстраційного посвідчення Київського міського БТІ №136/2554. Без її згоди ТОВ «КК «Гарант», як новий кредитор, здійснив продаж вищевказаної квартири ОСОБА_3 на підставі Договору №0555 від 24.11.2015, а в подальшому згідно Договору №0398 від 24.03.2017 квартира була продана ОСОБА_4 , а далі згідно Договору №1010 від 04.08.2017 відчужена відповідачу ОСОБА_2 .

Вважала, що при розгляді спору підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Дія мораторію триває з 07.06.2014 по дату звернення позивача з заявою до суду, він діяв на час укладання Договору №002 від 02.09.2015 про відступлення права вимоги за кредитним Договором №27/10-3991 від 04.07.2005, на час продажу спірної квартири за Договором купівлі-продажу№0555 від 24.11.2015.

Також вважала, що наслідком застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України» є тимчасова нікчемність (не набрання чинності з моменту підписання) договору №002 від 02.09.2015 про відступлення права вимоги, за яким до відповідача ТОВ "КК "Гарант" нібито перейшло право вимоги.

Крім того, у якості підстав для задоволення позовних вимог вказувала на відсутність безспірно визначеної грошової вимоги по основному зобов`язанню на момент укладання оспорюваного договору №0555 від 24.11.2015 без її згоди; відсутність виконавчих написів нотаріуса стосовно стягнення грошових сум та витребування іпотечного майна перед посвідченням приватним нотаріусом оспорюваного договору купівлі-продажу від 24.11.2015; сплив трирічної загальної позовної давності та сплив трирічної давності виконавчого напису нотаріуса, що унеможливлює примусове без згоди власника відчуження житлової нерухомості; відсутність кредитної заборгованості по основному зобов`язанню, що унеможливлює звернення стягнення на предмет іпотеки за положенням частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку»; порушення вимог статей 35 та 38 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що суд першої інстанції не дослідив тієї обставини, що у ТОВ "КК "Гарант" була відсутня цивільна дієздатність відчужувати іпотечне майно, оскільки договір, за яким останнє набуло право вимоги до за кредитним та іпотечним договорами, рішенням Господарського суду м. Києва визнано недійсним з моменту його укладення.

Суд не врахував, що в матеріалах справи відсутні письмові докази відступлення права вимоги первісного кредитора АБ "Банк регіонального розвитку" до ОСОБА_5 на користь ТОВ Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" із належним визначенням суми та валюти боргу.

Судом не взято до уваги, що ТОВ "Гарант" не повідомлено іпотекодавця ( ОСОБА_1 ) про звернення стягнення на іпотечну квартиру. А повідомлення Товариством позичальника ОСОБА_5 не породжує для іпотекодавця правових наслідків, так як останній не був письмово повідомлений особисто, під власноручний підпис.

Зазначила, що в квітні 2015 року ТОВ "КК "Гарант" ще не існувало, у зв`язку з чим воно і не могло надати вимогу із застереженням про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судом неправильно застосовано положення статті 33 Закону України "Про іпотеку".

Вказувала, що матеріалами справи не встановлено існування заборгованості у ОСОБА_5 на момент відчуження іпотечного майна за оспорюваним договором. Зауважила, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29.11.2021 у справі №759/5965/15-ц, яке не набрало законної сили, кредитору повністю відмовлено у стягненні з ОСОБА_5 кредитної заборгованості. На думку скаржника, таке перешкоджає зверненню стягненню на предмет іпотеки.

Також вказувала, що квартира, на яку звернуто стягнення є її єдиним житлом, а тому така квартира могла бути відчужена лише на підставі рішення суду.

Резюмувала, що основною підставою недійсності договору №0555 від 24.11.2015 є відсутність у ТОВ "КК "Гарант" цивільної дієздатності укладати цей правочин.

Крім того, як на підставу скасування рішення суду посилалася на те, що судом не спростовано безпідставні доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, щодо пропуску позивачем строку позовної давності. Поряд з цим, в апеляційній скарзі вказувала, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що ТОВ "КК "Гарант" не було надано відзиву на позовну заяву. На думку позивачки, таке свідчить про визнання відповідачем позову.

За вказаних обставин просила скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13.10.2021 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач - ТОВ "КК "Гарант" подав відзив, в якому посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених в ній.

Третя особа - ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 підтримав та просив задовольнити.

Відповідач - ТОВ "КК "Гарант" та третя особа Національний банк України, належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання своїх представників не направили.

Відповідач - ОСОБА_2 та треті особи: ОСОБА_3 ,, ОСОБА_4 , приватний нотаріус Татаринцева Є.А. та приватний нотаріус Коптєлова О.Р., належним чином повідомлялися про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності скаржника учасників справи, які не з`явилися в судове засідання, та їхніх представників.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 19 березня 1999 року ОСОБА_1 , згідно договору купівлі-продажу набула у власність квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Право власності на вказано квартиру згідно реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації зареєстровано за позивачкою 29 березня 1999 року.

04 липня 2005 року між Акціонерним банком «Банк регіонального розвитку» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №27/10-3991, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 68 389 доларів США, а позичальник зобов`язався сплачувати за користування кредитом проценти із розрахунку 13% річних, комісійну винагороду та повернути кредит в терміни і на умовах встановлених вказаним договором. Цільове призначення кредитних коштів інвестування у житлове будівництво згідно інвестиційного контракту та придбання квартири.

Згідно додаткової угоди №7 до вказаного кредитного договору, було збільшено кредитну лінію до 110 000 доларів США; кінцевий термін повернення кредиту погоджений сторонами у додатковій угоді №8 від 15.11.2012 та визначений на 03 липня 2015 року.

27 липня 2005 року між Акціонерним банком «Банк регіонального розвитку» та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір №027/ДЗ4531 (далі - Іпотечний договір), який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тесленко Ю.П. та зареєстровано в реєстрі за №5715. Згідно п. 1 цього договору, іпотекодавець зобов`язується відповідати за виконання ОСОБА_5 зобов`язань за кредитним договором №27/10- 39910 від 04.07.2005.

Згідно пункту 1.2 Іпотечного договору, в іпотеку передається квартира за адресою АДРЕСА_2 .

Пунктом 4.4 Іпотечного договору передбачено, що за рішенням іпотекодержателя звернення стягнення на предмет іпотеки може відбуватися шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору та статей 36-38 Закону України «Про іпотеку». Позасудове врегулювання може відбуватися одним з наступних шляхів: …. 4.4.2. Використанням іпотекодержателем права наданого цим пунктом договору від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу у порядку встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», продаж відбувається за ціною, що дорівнює або перевищує 3/4 четвертої вартості предмету іпотеки, що зазначена в даному договорі, але не більше розміру заборгованості боржника та/або іпотекодавця, яка підлягає задоволенню за рахунок предмета іпотеки станом на дату продажу. Договір купівлі-продажу, укладений відповідно до умов цього пункту договору, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

05 серпня 2015 року Національним банком України прийнято рішення №414 "Про відчуження ТОВ "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку".

02 вересня 2015 року між ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» та ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» було укладено договір №002 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором номер №27/10-3991 від 04.07.2005, за умовами якого управитель ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» у відповідності до вимог статті 512 ЦК України передає права кредитора шляхом відступлення права вимоги, а новий кредитор ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» приймає всі права вимоги і стає новим кредитором за кредитним договором №27/10-3991 від 04.07.2005.

Відповідно до п.1.1.1 вказаного вище договору, одночасно з відступлення права вимоги за кредитним договором управитель відступає, а новий кредитор набуває усі права сторони договору та стає кредиторам (заставодержателяем, іпотекодержателем) за всіма договорами, що забезпечують виконання зобов`язань позичальника по кредитному договору, в тому числі, але не виключно: … іпотечний договір №027/ДЗ4531, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тесленко Ю.П., зареєстрований в реєстрі під №5715.

24 листопада 2015 року між ТОВ «КК «Гарант», відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку», та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 . В пункті 2 цього договору визначено, що відчужувана квартира належить ОСОБА_1 . Даний договір посвідчено Татаринцевою Є.А. - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №555.

24 березня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_2 .

04 серпня 2017 року спірну квартиру ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу відчужила ОСОБА_2

22 травня 2019 року у справі №910/13326/18 Господарським судом міста Києва ухвалено рішення за позовом Національного банку України до ТОВ «Агенція комплексного захисту Дельта М», ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» про визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, яким вирішено визнати недійсним договір №002 від 02 вересня 2015 року про відступлення права вимоги (цесії), укладений між ТОВ «Агенція комплексного захисту Дельта М» та ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» за кредитним договором №27/10-3991 від 04.07.2005р.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з наступних підстав.

Статтею 204 ЦК України встановлений загальний принцип презумпції правомірності правочину. Так, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

При цьому, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст. 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В свою чергу частина 1 статті 215 ЦК України встановлює, що недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України, є підставою для визнання правочину недійсним, а саме: суперечність змісту правочину актам законодавства, інтересам держави і суспільства та моральним засадам; відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності у осіб (особи), які вчиняють правочин; відсутність вільного волевиявлення учасника правочину та невідповідність його внутрішній волі; неспрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Крім того, виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири №0555 від 24.11.2015 з тих підстав, що на час укладання даного договору, а також на час укладання Договору №002 від 02.09.2015 про відступлення права вимоги, за яким до ТОВ "КК "Гарант" перейшло право вимоги за кредитним та іпотечним договорами, діяли положення Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", що вказує на нікчемність цих договорів.

Крім того, як на підставу визнання оспорюваного договору недійсним ОСОБА_1 вказувала на відсутність доказів наявності заборгованості за кредитним договором, що унеможливлює звернення стягнення на предмет іпотеки; порушення вимог ст. 35, 38 Закону України "Про іпотеку".

Також, наголосила на тому, що основною підставою недійсності договору купівлі-продажу №0555 від 24.11.2015 є відсутність у ТОВ "КК "Гарант" цивільної дієздатності укладати такий договір, оскільки договір відступлення права вимоги, за яким Товариство є новим кредитором, визнано недійсним.

Разом з тим, є хибними твердження позивачки про неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, у зв`язку з тим, що на момент укладення оспорюваного договору діяли положення Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", з огляду на таке.

За приписами статті 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" в редакції від 12.08.2015, тобто на час укладення оспорюваного договору, було визначено, що не може бути примусового стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

Як вбачається з матеріалів справи, відчужена ТОВ "КК "Гарант" за оспорюваним договором квартира не використовувалася ОСОБА_1 (майновий поручитель), як місце постійного проживання, що в свою чергу підтверджується доказами про реєстрацію місця проживання позичальника ОСОБА_5 та майнового поручителя ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 . А спірна квартира знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Зважаючи на те, що в матеріалах справи міститься належні докази того, що зареєстроване місце проживання як позичальника ОСОБА_5 , так й іпотекодавця ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 , що є відмінним від квартири, на яку звернуто стягнення, колегія суддів вважає неспроможними доводи апеляційної скарги, що звернуто стягнення на квартиру, яка є єдиним житлом майнового поручителя.

З матеріалів справи вбачається, що відчужена за оспорюваним договором квартира не була та не є об`єктом незавершеного будівництва (том 1, а.с. 29-30).

Також слід враховувати, що вимоги Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" розповсюджуються на примусову реалізацію майна, тоді як звернення стягнення на предмет іпотеки було здійснено в позасудовому порядку у відповідності до умов іпотечного договору.

З наведеного слідує, що обставини укладання 24.11.2015 між ТОВ «КК «Гарант» та ОСОБА_7 договору купівлі-продажу спірної квартири на час коли діяли положення Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не вказують на недійсність такого договору, а відтак і не можуть бути підставою для скасування рішення суду. А посилання скаржника на те, що є нікчемним і договір про відступлення права вимоги, за яким до ТОВ "КК "Гарант" перейшло право вимоги за кредитним та іпотечним колегія суддів не приймає до уваги, оскільки договір про відступлення права вимоги не є предметом спору у даній справі.

Доводи позивачки щодо відсутності заборгованості за кредитним договором теж не можуть бути підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки матеріали справи не містять належних доказів про відсутність заборгованості за кредитним договором, як то довідки про відсутність заборгованості.

При цьому, колегія суддів вважає, що наявність рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29.11.2011 у справі №759/5965/15-ц, яким попередньому кредитору ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, не вказує на відсутність в останнього заборгованості за кредитним договором, з огляду на таке.

Як вбачається зі змісту рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29.11.2011 у справі №759/5965/15-ц, належним чином копія якого оглянута колегією суддів в судовому засіданні, в задоволенні позовних вимог відмовлено з тих підстав, що кредитором при розрахунку заборгованості не були враховані кошти від реалізованого майна, в тому числі квартири, відчуженої на підставі оспорюваного договору. Тобто, у справі №759/5965/15-ц позивачем не було надано актуального розрахунку розміру заборгованості ОСОБА_5 за кредитним договором. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29.11.2011 у справі №759/5965/15-ц не містить висновку про відсутність у ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором.

Отже, наявність судового рішення про відмову кредитору в задоволенні позову про стягнення кредитної заборгованості не свідчить про відсутність у ОСОБА_5 такої заборгованості.

Більше того, ОСОБА_5 в судовому засіданні визнав, що ним не погашено заборгованість за кредитним договором в повному обсязі. Пояснив в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, що він точно не може сказати, яку суму ним було внесено на погашення боргу, довідка про відсутність заборгованості в нього відсутня.

Щодо обґрунтувань позивачки про визнання оспорюваного договору недійсним з підстав не дотримання ТОВ "КК "Гарант" положень ст. 35 та 38 Закону України "Про іпотеку" слід зазначити наступне.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що приватним нотаріусом Татаринцевою Є.А. на адресу суду надіслано пакет документів щодо укладення договору купівлі-продажу квартири за реєстровим номером №555 від 24 листопада 2015 року з додатками, а саме:

копія договору купівлі-продажу квартири від 24 листопада 2015р., який зареєстровано в реєстрі за номером 555; копія заяви ОСОБА_3 від 24 листопада 2015р.; копія договору №002 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором номер № 27/10-3991 від 04.07.2005р.; копія квитанції; копія іпотечного договору № 027/ДЗ4531 від 27 липня 2015р. зі змінами; копія кредитного договору від 4 липня 2005р.; копія договору про передавання в управління непроданих активів від 20 листопада 2013р.; копія договору від 15 вересня 2015 р. про відступлення прав за іпотечним договором посвідченим 27 липня 2005р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тесленко Ю.П. за реєстровим № 5 7 15; копія повідомлення ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» на адресу ОСОБА_1 про відступлення прав за іпотечним договором від 18 вересня 2015р.; копія конверту від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Татаринцевої Є.А., штрих-код 364, дата штемпеля 02.10.2015р. з відміткою про повернення за закінченням встановленого строку зберігання; копія повідомлення про вручення поштового відправлення на ім`я ОСОБА_1 на поштову адресу: АДРЕСА_2 , штрих-код 364; копія опису вкладення у цінний лист, дата штемпеля 02.10.2015р.; копія вимоги про повернення боргу за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, зареєстровано в реєстрі № 472; копія вимоги про повернення боргу за кредитним договором від ТОВ «Колекторська компанія Гарант» від 24.09.2015, нотаріально посвідчена та зареєстрована в реєстрі за № 471; копія договору №002 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором номер №27/10-3991 від 04.07.2005р., копія виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців щодо ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М»; копія реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .; копія договору купівлі-продажу між позивачкою та ОСОБА_8 щодо квартири за адресою: АДРЕСА_2 .; копія технічного паспорту на квартиру; копія довідки з місця проживання сім`ї та прописки; копія висновку про ринкову вартість квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; копія сертифікату суб`єкта оціночної діяльності, копія свідоцтва про реєстрацію у державному реєстрі оцінювачів, копія кваліфікаційного свідоцтва оцінювача, копія посвідчення про підвищення кваліфікації оцінювача; копії інформаційних довідок з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна; копія статуту ТОВ «Колекторська компанія Гарант»; копія виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців щодо ТОВ «Колекторська компанія Гарант»; копія витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, копія протоколу № 1 загальних зборів учасників ТОВ «Колекторська компанія Гарант», копія наказу ТОВ «Колекторська компанія Гарант»; Копія паспорту ОСОБА_9 ; копія довіреності, копія інформаційної довідки з єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, копія скороченого витягу з єдиного реєстру довіреностей; копія паспорту ОСОБА_10 ; копія свідоцтва про смерть; копія витягу з її державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави; копія витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Встановивши вищевказані обставини та врахувавши положення ст. 33, 36, 38 Закону України "Про іпотеку", колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ТОВ "КК "Гарант" при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки третій особі дотримався вимог законодавства щодо звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо неповідомлення іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки. Більше того, положеннями частини 1 статті 38 Закону України "Про іпотеку" визначено, що у разі невиконання іпотекодержателем умови щодо повідомлення позичальника та іпотекодавця про продаж предмета іпотеки, то іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Отже, діюче законодавство передбачає, що не повідомлення позичальника та майнового поручителя про продаж предмета іпотеки не є безумовною підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу іпотечного майна.

Також, слід зауважити, що в матеріалах справи міститься вимога ТОВ «Колекторська компанія Гарант» про повернення боргу за кредитним договором від 24.09.2015, нотаріально посвідчена та зареєстрована в реєстрі за №471, про що зазначено в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги, що судом неправильно застосовано ст. 33 Закону України "Про іпотеку", якою визначено підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки положення даної норми підлягають застосовуванню судом у разі вирішення спору про звернення стягнення на предмет іпотеки, тоді як у даній справі між сторонами виник спір щодо законності укладення договору купівлі-продажу іпотечного майна. А тому під час вирішення даного спору суд правильно застосував положення ст. 203, 204, 215 ЦК України, що й відображено в мотивувальній частині рішення.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності в матеріалах справи доказів відступлення права вимоги до ОСОБА_5 від АБ "Банк регіонального розвитку" до ТОВ "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" не мають правового значення, оскільки договір про відступлення права вимоги не є предметом спору у даній справі. Більше того, хронологію переходу права вимоги від первісного кредитора АБ "Банк регіонального розвитку" до ТОВ "КК "Гарант" викладено в рішенні Господарського суду м. Києва від 22.05.2019 у справі №910/13326/18 (том 3, а.с. 73-94).

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 вказувала на те, що судом першої інстанції не досліджено тієї обставини, що у ТОВ "КК "Гарант" була відсутня цивільна дієздатність на відчуження іпотечного майна, у зв`язку з тим, що рішенням Господарського суду м. Києва від 22.05.2019 визнано недійсним договір відступлення права вимоги (цесії) за яким до ТОВ "КК "Гарант" перейшло право вимоги до позичальника ОСОБА_5 та майнового поручителя ОСОБА_1 .

Колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги, оскільки як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, судом взято до уваги наявність рішення господарського суду, на яке вказує скаржник.

Посилання в апеляційній скарзі про безпідставність доводів відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності не приймаються до уваги судової колегії, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, у зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю, а не у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про не подання ТОВ "КК "Гарант" відзиву не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог, оскільки за приписами процесуального законодавства подання відзиву є правом відповідача, а не обов'язком.

Позивачка помилково вважає, що позов підлягає задоволенню за відсутності відзиву відповідача, оскільки за приписами процесуальних норм права позов підлягає задоволенню без дослідження доказів лише у разі визнання відповідачем позову і то за умови, що таке визнання не буде суперечити закону або порушувати прав, свобод чи інтересів інших осіб (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). При цьому, відсутність заперечень проти позову з боку відповідача не є безумовною підставою для задоволення позову.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що позивачкою не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факт наявності законних підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 24.11.2015.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 09 серпня 2022 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді О.В. Желепа

В.А. Кравець