Справа № 301/2163/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 листопада 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого: судді Джуги С.Д.,

суддів: Кожух О.А., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря: Ігнатюк І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Хустської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України, Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 листопада 2020 року у складі судді Пітерських М.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Білківської сільської ради Іршавського району про визнання права власності на нерухоме майно,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до виконавчого комітету Білківської сільської ради Іршавського району про визнання права власності на нерухоме майно.

Позовні вимоги мотивовано тим, що Білківська сільрада рішенням виконкому №121 від 23.08.2012 року надала позивачці дозвіл на розміщення кіоска за адресою: АДРЕСА_1 , (біля ліцею). Земельну ділянку в АДРЕСА_1 , біля професійного аграрного ліцею, площею 0,03 га передано ОСОБА_1 у користування для розміщення нежитлової будівлі. Позивачем зведено на вказаній земельній ділянці нежитлову будівлю площею 101,2 кв.м, а згодом проведено реконструкцію існуючої нежитлової будівлі під кафе-магазин. ОСОБА_1 виконала всі будівельні роботи по реконструкції нежитлової будівлі під кафе-магазин за власні кошти у відповідності до чинних будівельних та санітарних норм. Будівля є завершеним об`єктом нерухомого майна, яка використовується за цільовим призначенням. Всі конструкції вказаної нежитлової будівлі знаходяться в належному стані, що свідчить про можливість їх надійної та безпечної експлуатації, що підтверджується звітом проведення технічного обстеження. Відповідно до технічного паспорта, виготовленого КП «Іршавським бюро технічної інвентаризації», загальна площа приміщень нежитлової будівлі складає 101.2 кв.м. Просила визнати за нею право власності на нерухоме майно.

За вказаних обставин позивач просив визнати право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 листопада 2020 року заявлений позов ОСОБА_1 задоволено.

На дане рішення Хустська окружна прокуратура в інтересах держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, вказано, що судом не враховано вимоги ст.ст. 331, 182 ЦК України, якими врегульовано набуття права власності на нерухоме майно; судом залишено поза увагою, що питання оформлення права власності на самочинне будівництво не було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати наявність спору про право; суд не врахував, що спірний об`єкт є самочинним будівництвом, яке розпочато без належного дозволу, без затвердженого проекту, без отримання сертифікату (декларації) про введення його в експлуатацію, а також, що його збудовано на земельній ділянці щодо якої відсутні правовстановлюючі документи, які б підтверджували право користування позивача земельною ділянкою,що є істотним порушенням будівельних норм і правил. Зазначено, що порушення інтересів держави полягає в тому, що визнання в судовому порядку права власності порушує встановлений законодавством порядок набуття права власності на майно. Оскільки органи уповноважені державою на здійснення відповідних функцій в спірних правовідносинах не забезпечили належний захист інтересів держави шляхом оскарження незаконного судового рішення, прокурор вступає у вказану справу в інтересах Державної інспекції архітектури та містобудування України так як саме цей орган здійснює повноваження у сфері державного архітектурно-будівельного контролю.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні прокурор Роман М.С. підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач визнав позов і таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Однак з даним висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, оскільки судом допущено неповне зясування всіх обставин, що мають значення для справи, та порушено норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає, підлягає скасуванню з огляду на наступне.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням виконавчого комітету Білківської сільської ради Іршавського району №121 від 23.08.2012року позивачу ОСОБА_1 надано дозвіл на розміщення кіоска за адресою: АДРЕСА_1 , біля ліцею (а.с.6).

З довідки виконкому Білківської сільської ради за №2783 від 18.09.2020 року вбачається, що земельна ділянка площею 0,03 га в АДРЕСА_1 , біля Білківського професійного аграрного ліцею, на якій розміщено нежитлову будівлю, знаходиться у користуванні ОСОБА_2 (а.с.7).

З технічного паспорту вбачається позивачкою ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 зведено нежитлову будівлю площею 101,2 кв.м.

Відповідно до Висновку про вартість об`єкта оцінки, вартість нежитлової будівлі становить 85949 грн (а.с.15).

Із Звіту про проведення технічного обстеження від 24 червня 2018 року вбачається можливість надійної та безпечної експлуатації нежитлової будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.34-40).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 331 ЦК України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Із змісту статті випливає, що для того, щоб будівництво не було самочинним, необхідною є наявність таких вимог: земельна ділянка повинна бути відведена для зведення житлового будинку, будівлі, споруди або іншого нерухомого майна; повинен бути належним чином оформлений дозвіл на забудову або належно затверджений проект; при забудові не були здійснені істотні порушення будівельних норм і правил.

Згідно із ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).

Звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право (пункт 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва»). Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Верховний Суд у постанові від 25.08.2020 по справі № 760/21223/17-ц зазначає, що вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановити усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушення будівельних норм та істотних правил.

Крім того, Верховний Суд зауважує, що на підставі частини 3 статті 376 ЦК України суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина 3 статті 375 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 № 3038- VI , а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34,37 цього Закону).

Матеріалами справи доведено, що позивач ОСОБА_1 без належного дозволу, без затвердженого проекту здійснила будівництво нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином зведений позивачем об`єкт нерухомого майна є самочинним будівництвом.

В матеріалах справи відсутні дані, які б підтверджували, що позивач зверталася до компетентних державних органів про прийняття самочинно побудованої будівлі до експлуатації і вказане питання було предметом розгляду даних органів, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Крім того, в матеріалах справи відсутні належні, допустимі, достовірні та достатні докази, які б підтверджували, що позивачу, в установленому законом порядку, надавалась у власність чи користування земельна ділянка, на якій побудована нежитлова будівля.

З врахуванням вищенаведеного суд першої інстанції безпідставно і незаконно визнав за позивачем право власності на нежитлову будівлю, перебравши на себе всі функції органів, що уповноважені на здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, нагляду та оформлення права власності на нерухоме майно, та не врахувавши, що визнання відповідачем позову суперечить закону та порушує права та законні інтереси інших осіб, зокрема Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області, яка на момент розгляду справи і ухвалення рішення судом першої інстанції здійснювала повноваження у сфері державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду і повинна була бути співвідповідачем у справі, оскільки рішення про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва стосується прав, інтересів та (або) обов`язків даного органу.

Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до п.3 ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених цим Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (п. 2 ч.1ст. 2 Закону).

Згідно з положеннями ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Подаючи апеляційну скаргу на оскаржуване рішення, прокурор значив, що порушення інтересів держави полягає у тому, що визнання в судовому порядку за відсутності законних підстав права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомого майна порушує встановлений законодавством порядок набуття права власності на майно, оскільки прийняття рішення щодо введення об`єкта нерухомого майна в експлуатацію відноситься до компетенції вищевказаного уповноваженого органу.

Державна інспекція архітектури та містобудування України в особі Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області, правонаступник Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області, як орган, що уповноважений державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах не залучався до участі у справі, та не забезпечив належний захист інтересів держави, в тому числі і щодо оскарження судового рішення,

Таким чином у даній справі прокурором доведено законні підстави для представництва інтересів держави у спірних правовідносинах.

Відповідно до ч.1 п.1,4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм матеріального та процесуального права.

З врахуванням наведеного рішення суду першої інтонації підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову задоволенні позову з вищенаведених підстав.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Закарпатською обласною прокуратурою за подання апеляційної скарги сплачено 1289,23 грн. судового збору, дана сума підлягає стягненню з позивача ОСОБА_1 на користь Закарпатської обласної прокуратури.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 367, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Хустської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України, Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області задовольнити.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 листопада 2020 року скасувати, ухваливши у справі нове рішення.

У позові ОСОБА_1 до виконавчого комітету Білківської сільської ради Хустського району про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Закарпатської обласної прокуратури 1289,23 грн. сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 09 грудня 2022 року.

Головуючий :

Судді: