Справа № 750/9411/22
Провадження № 2-о/750/224/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2022 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова в складі:

судді - Рахманкулової І.П.,

секретаря Мойсієнко К.А.,

за участю заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису,

заінтересована особа - ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в :

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Деснянського районного суду м. Чернігова із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_3 на строк 6 місяців, яким просить визнати наступні обмеження: заборонити ОСОБА_3 перебувати в місці проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_3 наближатися на відстань менше 100 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування заявника.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 лютого 2020 року розірвано. Але, не зважаючи на дане рішення суду, ОСОБА_3 продовжує з`являтися за місцем проживання заявника у стані алкогольного сп`яніння, вчиняє сварки та застосовує відносно колишньої дружини фізичне насильство. Заявник неодноразово зверталась до органів поліції з відповідними заявами, за результатами яких було складено вісім термінових заборонних приписів. Також, рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 грудня 2021 року у справі № 750/11006/21, яке залишено без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 31 травня 2022 року, заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису задоволено, видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 на строк шість місяців, який на даний час минув.

Заявник та її представник у судовому засіданні заяву підтримали та просили суд її задовольнити. Також представник заявника у судовому засіданні повідомила, що 23.11.2022 ОСОБА_3 знову з`явився за місцем проживання заявника і наніс їй тілесних ушкоджень в області потилиці, які спричинили сильну кровотечу, у зв`язку із чим ОСОБА_1 звернулася до органів поліції. Вказаний напад заявник пов`язує із вирішення спорів про поділ майна колишнього подружжя у судовому порядку.

ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, зазначивши, що заперечує проти видачі обмежувального припису, посилаючись на те, що квартира, в якій проживає заявник, є спільною сумісною власністю подружжя і йому належить на праві власності 1/2 її частина, іншого житла у нього немає, а тому заборона з`являтися у вказаній квартирі призведе до порушення його права власності. Також, заінтересована особа в своїй заяві зазначає, що не є доказом по справі витяг про внесення відомостей до державного реєстру досудових розслідувань від 29.11.2022, оскільки підозра за ч. 1 ст. 125 КК України йому не пред`явлена, колишня дружина його постійно провокує та викликає поліцію, маючи на меті позбавити його права користування частиною квартири, співвласником якої він є.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, а також матеріали справи № 750/11006/21, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 лютого 2020 року розірвано.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 05.09.2022, яке залишено без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 30.11.2022, квартиру АДРЕСА_2 визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності по 1/2 частині вказаної квартири.

Заявник у судовому засіданні пояснила, що вона не навчається, офіційно не працевлаштована, проживає у квартирі, яку вважає своєю власністю, оскільки не згодна із судовим рішенням, яким у власність ОСОБА_3 виділено 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 і має намір оскаржувати це рішення в касаційному порядку. Також заявник не заперечувала проти доводів ОСОБА_3 , що у його власності іншого житла немає, проте вважає, що він може проживати у квартирі своїх батьків. Разом з тим, у місці спільного проживання колишнього подружжя склався порядок користування двокімнатною квартирою, згідно якого заявник разом з дітьми займає меншу житлову кімнату, а ОСОБА_3 проживає у значно більшому залі, який є прохідною кімнатою, у квартирі знаходяться його речі.

Заявник також повідомила, що коли вона викликає поліцію та ОСОБА_3 вноситься терміновий заборонний припис, він його виконує, йде жити у квартиру свої батьків за адресою: АДРЕСА_3 , а тому, на її думку, ОСОБА_3 фактично є де жити.

За фактом фізичного насильства заявник неодноразово зверталась до органів поліції, за результатами чого було складено термінові заборонні приписи стосовно кривдника ОСОБА_3 у період з 05.03.2021 по 27.07.2021 (а.с. 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 грудня 2021 року у справі № 750/11006/21, яке залишено без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 31 травня 2022 року, заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису задоволено, видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 на строк шість місяців. Заборонено ОСОБА_3 перебувати в місці проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; та наближатись на відстань менше 100 м до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 . (а.с. 9).

На час розгляду даної справи строк обмежувального припису, встановленого рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 грудня 2021 року у справі № 750/11006/21, сплинув.

Як зазначила у судовому засіданні представник заявника, після закінчення строку дії вказаного обмежувального припису (у червні 2022 року) ОСОБА_3 продовжив вчиняти протиправні дії відносно заявника, з`являється за місцем її проживаня в стані алкогольного сп`яніння та вчиняє сварки із застосуванням фізичного насильства.

Так, за тверженням заявника, 23.11.2022 ОСОБА_3 з`явився за місцем її проживання та наніс їй тілесні ушкодження.

За даним фактом ОСОБА_1 зверталася до органів поліції. За результатами її звернення зареєстроване кримінальне провадження № 0001557 від 29.11.2022 за ч. 1 ст. 125 КК України (а.с. 12).

При цьому, з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що 28.11.2022 до Чернігівського РУП ГУНП в Чернігівській області надійшла заява від ОСОБА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 за фактом отримання тілесних ушкоджень в область потилиці з боку ОСОБА_1 (заінтересованою особою у даній справі є ОСОБА_3 ), що мало місце 23.11.2022 за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 12). Тобто місце події правопорушення, зазначене у витязі з ЄРДР, відрізняється від місця постійного проживання заявника.

Крім того, заявником у судове засідання надано два термінових заборонних приписи стосовно ОСОБА_3 , який 10.09.2022 та 08.12.2022 за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 вчинив домашнє насильство, а саме: ображав нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Отже, основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини у цій справі, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів - осіб, які постраждали від такого насильства.

Відповідно до пунктів 3, 6, 7, 8, 14, 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоро`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 369/7782/19 (провадження № 61-21337св19) зроблено висновок, що відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн» проти Сполученого Королівства, заява № 19009/04, пункт 50).

Суд вважає, що такий вид заходу тимчасового обмеження прав заінтересованої особи, як заборона йому перебувати в місці проживання (перебування) заявника є фактично його виселенням із квартири, яка є його постійним місцем проживання, що не є пропорційним втручанням в особисту сферу прав заінтересованої особи, в тому числі права на мирне володіння майном, співвласником якого він є. Також суд враховує, що після винесення судом 08.12.2021 обмежувального припису щодо ОСОБА_3 , заявником надано докази про два випадки внесення органами поліції тимчасових заборонних приписів щодо заінтересованої особи, тобто кількість викликів поліції зменшилася.

З приводу наданого заявником в якості доказу витягу з ЄРДР за фактом отримання тілесних ушкоджень з боку ОСОБА_1 , що, як зазначено у витязі, мало місце 23.11.2022 за адресою: вул. Захисників України, 15-А, м. Чернігів, суд враховує, що заявником не надано доказів щодо подальшого руху даного кримінального провадження, причетності до нього ОСОБА_3 та уточнення місця, де сталася вказана подія.

ОСОБА_3 у своїй заяві зазначає, що квартира АДРЕСА_2 є його єдиним житлом. Вказаного факту в судовому засіданні не спростувала і заявник, проте зазначила, що колишній чоловік може жити з його батьками в їхній квартирі.

Виходячи з аналізу зазначених норм закону, а також встановивши, що після закінчення дії обмежувального припису, що встановлений рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 08.12.2021, ОСОБА_3 продовжує вчиняти домашнє насильство за місцем проживання заявника, яке одночасно є і його місцем проживання, що підтверджується терміновими заборонними приписами від 10.09.2022 та від 08.12.2022 (таких випадків згідно наданих доказів стало менше), а також за фактом отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_1 29.11.2022 зареєстровано кримінальне провадження за ч. 1 ст. 125 КК України, а тому суд приходить до висновку, що достатні правові підстави для видачі судом обмежувального припису у вигляді заборони ОСОБА_3 наближатися на 5 метрів до ОСОБА_1 у місці їх спільного проживання. Суд виходить з того, що квартира, в якій мешкають заявник та заінтересована особа, є двокімнатною, а тому можливо забезпечити таку дистанцію.

Проте, враховуючи, що заявником не надано доказів того, що ОСОБА_3 вчиняв щодо неї неправомірні дії поза межами житла, в якому вони спільно мешкають, а також заявник у судовому засіданні пояснила, що вона не навчається, офіційно не працевлаштована і ОСОБА_3 щодо неї насильницьких дій поза межами квартири не вчиняв, а тому суд не знаходить підстав для заборони ОСОБА_3 наближатися на відстань менше 100 метрів до місця проживання, навчання, роботи та інших місць частого відвідування ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», ст. 259, 263-265, 268, 350-1, 350-5, 350-6, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) про видачу обмежувального припису, заінтересована особа ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) про видачу обмежувального припису - задовольнити частково.

Видати обмежувальний припис строком на 6 (шість) місяців, яким заборонити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наближатися на 5 метрів до ОСОБА_1 у місці їх спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині заяви відмовити.

Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.П. Рахманкулова