Ухвала

06 липня 2022 року

м. Київ

справа № 398/2775/17

провадження № 61-6017ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Кропивницького апеляційного суду від 24 травня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила стягнути солідарно із ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за договором позики від 27 лютого 2004 року, укладеним між нею та ОСОБА_4 , в розмірі 106 121,36 грн, з яких: 28 000 грн - сума позики; 64 980,76 грн - інфляційні втрати; 13 140,60 грн - 3 % річних.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 27 лютого 2004 року між нею та ОСОБА_4 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 отримав у борг грошові кошти в сумі 38 000 грн, які зобов`язався повернути до 01 червня 2004 року. В обумовлений в договорі строк ОСОБА_4 не повернув позичені грошові кошти. Пізніше ОСОБА_4 повернув їй під розписку частину боргу в розмірі 10 000 грн, а саме: 26 квітня 2007 року - 1 000 грн; 15 березня 2010 року - 1 000 грн; 30 січня 2013 року - 3 000 грн; 21 листопада 2014 року - 5 000 грн. Залишок боргу становить 28 000 грн. 16 грудня 2016 року вона звернулася до Кіровського районного суду міста Кіровограда з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, однак в судовому засіданні 08 лютого 2017 року вона дізналася, що ОСОБА_4 помер ще ІНФОРМАЦІЯ_1 , в результаті чого ухвалою суду від 26 травня 2017 року провадження у справі було закрито та роз`яснено її право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості до спадкоємців померлого. Згідно з листом приватного нотаріуса Куліш Л. Г. спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняли ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину, виданими на їх ім`я. Вартість отриманого спадкового майна значно перевищує суму заборгованості померлого. Приватний нотаріус повідомив спадкоємців про існування вимоги кредитора щодо повернення заборгованості за договором позики, з яким вони були ознайомлені 27 лютого 2017 року, однак відповідачі не відреагували на цю вимогу, грошових коштів не повернули.

Рішенням Знам?янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 лютого 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в межах вартості спадкового майна в розмірі 23 853,96 грн, яка складається із: заборгованості за договором позики від 27 лютого 2004 року в сумі 14 000 грн, 3 % річних в сумі 807,50 грн, інфляційних втрат в сумі 9 046,46 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу в межах вартості спадкового майна в розмірі 23 853,96 грн, яка складається із: заборгованості за договором позики від 27 лютого 2004 року в сумі 14 000 грн; 3 % річних в сумі 807,50 грн; інфляційних втрат в сумі 9 046,46 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 715,68 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 715,68 грн.

Додатковим рішенням Знам?янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 лютого 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 438,39 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 438,39 грн. Решту витрат в розмірі 716,21 грн віднесено на рахунок відповідачів. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 577,60 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 577,60 грн. Решту витрат в розмірі 5 844,80 грн віднесено на рахунок відповідачів. В задоволенні вимоги про стягнення витрат, пов`язаних із залученням (викликом) свідків, відмовлено.

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 24 травня 2022 року (повний текст якої складено 01 червня 2022 року) апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено. Рішення Знам?янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 лютого 2022 року та додаткове рішення цього суду від 24 лютого 2022 року скасовано. Ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 870,02 грн в рахунок компенсації витрат зі сплати судового збору та 7 500 грн в рахунок компенсації витрат на професійну правничу допомогу. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1 870,02 грн в рахунок компенсації витрат зі сплати судового збору та 7 500 грн в рахунок компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

29 червня 2022 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Кропивницького апеляційного суду від 24 травня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Знам?янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 лютого 2022 року та додаткове рішення цього суду від 24 лютого 2022 року.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» передбачено, що у 2022 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2022 року (на час подання касаційної скарги) - 2 481 грн.

Ціна позову в цій справі становить 106 121,36 грн, що станом на 01 січня 2022 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481 грн х 100 = 248 100 грн). Тобто справа № 398/2775/17 є малозначною в силу вимог закону.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.

Доводи касаційної скарги не свідчать про неврахування апеляційним судом правових висновків щодо застосування частин першої, третьої статті 545 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17, від 07 серпня 2019 року у справі № 753/22661/14, від 11 червня 2020 року у справі № 753/20532/14-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 233/4822/18, від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17, від 01 вересня 2021 року у справі № 266/5745/18, від 29 вересня 2021 року у справі № 640/9165/19, від 03 листопада 2021 року у справі № 705/3275/18, від 09 грудня 2021 року у справі № 570/5689/16, від 26 квітня 2022 року у справі № 601/1473/19, про те, що в частині другій статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку, оскільки в оскаржуваному судовому рішенні апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , однак відмовив у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності.

Посилання заявника на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах є підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, втім не є доводом, який у розумінні підпунктів а)-г) пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджує наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню.

Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є винятком із загального правила, і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення апеляційним судом в оскаржуваній постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову в цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на відмову у відкритті касаційного провадження.

Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання постанови Кропивницького апеляційного суду від 24 травня 2022 року.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Кропивницького апеляційного суду від 24 травня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко