Справа № 346/5647/19
Провадження № 22-ц/4808/1272/22
Головуючий у 1 інстанції Калинюк О. П.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Девляшевського В.А., Пнівчук О.В.,

секретаря Шандалович В.В.,

з участю ОСОБА_1 та його представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до прокуратури м. Києва, Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органу досудового розслідування, прокуратури м. Києва при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні та зобов`язання вжити заходів з метою відшкодування винними посадовими особами Державному бюджету України розмірів зазначених виплат за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 25 серпня 2022 року під головуванням судді Калинюка О.П. у м. Коломия,

в с т а н о в и в:

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до прокуратури м. Києва, ГУДКС України в м. Києві про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органу досудового розслідування, прокуратури м. Києва при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000043, внесеному до ЄРДР 03.12.2014 року, та зобов`язання вжити заходів для відшкодування винними посадовими особами Державному бюджету України зазначених виплат.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що за його ініціативою у 2000 році організований ТзОВ «Аграрний науково-дослідний інститут» (далі - ТзОВ «АНДІ» або Інститут).

Між ТзОВ «АНДІ» та сільськогосподарським ТОВ агропромислова компанія «Злагода» 21.03.2005 року (далі - СТОВ АПК «Злагода») укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого СТОВ АПК «Злагода» купило насіння олійного маку із усіма необхідними супровідними документами. Куплене весною 2005 року насіння посіяли і покупець отримав урожай і прибуток, але договірних зобов`язань, по оплаті закупленого насіння не виконував, що змусило ТзОВ «АНДІ» звернутися в серпні 2007 р. до Господарського суду Чернігівської області про примусове стягнення існуючого боргу. Судом 16.10.2007 року прийнято рішення в справі № 9/171, яким позов ТОВ «АНДІ» задоволено. СТОВ АПК «Злагода» звернулося з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просило скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області у відповідності до вимог ст. 678 ЦК України у зв`язку з ніби то передачею йому насіння неналежної якості ще в 2005 році, тоді як строк для проведення арбітражної перевірки якості насіння встановлено 10 днів з моменту завезення його в господарство, однак СТОВ АПК «Злагода» цього не зробило.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2008 вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін.

СТОВ АПК «Злагода» звернулося з касаційною скаргою до Вищого господарського суду, оскаржуючи вказані рішення судів попередніх інстанцій з тих же мотивів.

При першому розгляді справи 29.05.2008 колегія суддів Вищого господарського суду України під головуванням Т.Добролюбової, всупереч вимогам закону та не беручи до уваги викладені обставини щодо пропуску строку перевірки якості насіння і пред`явлення з приводу цього претензій, направляє справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

За наслідками проведення нового розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій знову прийняті рішення на користь ТзОВ «АНДІ». Ці рішення СТОВ АПК «Злагода» також оскаржені в касаційному порядку. В касаційній скарзі вказана завідомо неправдива інформація про те, що СТОВ АПК «Злагода» ніби то звертався до суду першої інстанції з усним клопотанням про призначення судової експертизи методології проведення аналізу насіння Тисменицькою та Ніжинською державними насіннєвими інспекціями. За розпорядженням в.о. голови Вищого господарського суду України Й.А. Осетинського для розгляду справи повторно була призначена та ж сама колегія суддів, яка вже розглядала касаційну скаргу 29.05.2008 під головуванням Добролюбової Т.

При повторному касаційному розгляді цієї справи 10.09.2009 вказана колегія суддів, зловживаючи владою, виходить за рамки своїх повноважень, передбачених ч.3 ст. 11-9 ч. 3 ст. 111-10. ст. 34 ГПК України, не обґрунтовано та незаконно скасовує рішення судів попередніх інстанцій, неправильно застосовуючи норми закону, та протиправно зобов`язує суд першої інстанції з порушенням вимог ст.19 Конституції України призначити судову експертизу методології проведення типу насіння. Проведення такої експертизи не передбачене жодним законодавчим чи нормативним актом України при визначенні якості закупленого насіння, а справу суд повертає на новий розгляд до суду першої інстанції.

Таким чином, вказана колегія суддів під головуванням Добролюбової Т. своїми протиправними діями примушувала суддів Господарського суду Чернігівської області порушувати закон.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що посилання СТОВ АПК «Злагода» на передачу насіння неналежної якості, є безпідставними.

Колегія ВГС України під головуванням Г. Кравчука у жовтні 2011 року у справі № 19/141/4-19/142/5 (9/171) - 8/136/24-8/45 прийняла постанову, якою залишено в силі третє рішення Господарського суду Чернігівської області, яким зобов`язано СТОВ АІІК «Злагоду» повернути ТзОВ «АНДІ» зазначену заборгованість.

Позивач стверджує, що призначивши повторно необґрунтовано і незаконно новий розгляд вказаної справи, попередня колегія суддів ВГС України, навмисне затягнула час для повернення ТзОВ «АНДІ» зазначеної заборгованості. Так, саме через дії цих суддів ВГС України, які надали можливість боржнику на протязі 2007-2011 років ліквідувати юридичну особу без виконання взятих на себе договірних зобов`язань, ТзОВ «АНДІ» була нанесена значна моральна і майнова шкода.

Тому, керуючись ст. 40, 41 Конституції України, ст. 214 КПК України позивач звернувся за місцем свого проживання до Коломийської міжрайонної прокуратури Івано-Франківської області з повідомленням про вчинене зазначеною колегією суддів кримінальне правопорушення, передбачене ст. 375 КК України.

На виконання відповідної ухвали слідчого судді Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27.11.2014 вказаною прокуратурою 03.12.2014 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000043, позивача допитано, визнано потерпілим і направлено матеріали за підслідністю до прокуратури м. Києва. Через те, що позивач не отримував повідомлень про призначення слідчого та проведення будь-яких слідчо-розшукових дій, він керуючись ст. 2, 56 КПК України, 27.01.2015 звернувся до прокуратури м. Києва з 2-ма клопотаннями про проведення слідчих дій за участю позивача на території, що перебуває під юрисдикцією органу досудового слідства за місцем проживання позивача та про направлення позивачу інформації про вчинення слідчих дій.

Оскільки прокуратура м. Києва в порушення вимог ст. 220 КПК України не розглянула ці клопотання, тому позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва зі скаргою на протиправну бездіяльність цієї прокуратури при розгляді цих клопотань.

Ухвалою від 28.05.2015 вказаний суд зобов`язав прокуратуру м. Києва розглянути відповідно до вимог ст.220 КПК України зазначені клопотання позивача. Однак, дана ухвала не була виконана слідчим. У зв`язку з цим 06.06.2015 та повторно 16.06.2015 позивач звернувся до прокуратури м. Києва з відповідним клопотаннями.

Однак, прокуратурою м. Києва подані в червні 2015 року клопотання не розглянуті, в зв`язку з чим позивач знову звернувся до Печерського районного суду м. Києва зі скаргою на вказану протиправну бездіяльність прокуратури м. Києва.

Ухвалою від 04.09.2015 року суд зобов`язав слідчого прокуратури м. Києва, у провадженні якого знаходилося кримінальне провадження №0000043, розглянути у відповідності до ст. 220 КПК України клопотання позивача щодо проведення вказаних слідчо-розшукових дій, про що сповістити позивача. Однак, ця ухвала не була виконана.

Тому позивач на підставі ст. 36 КПК України звернувся до прокурора м. Києва з клопотанням про надання інформації про хід виконання рішень судів, у відповідь на що позивач отримав листа, датованого 25.02.2016, яким його повідомлено, що постановою слідчого прокуратури м.Києва Чащевого Д. вказане кримінальне провадження закрито ще 31.01.2015 без будь-якого повідомлення, позивача. Тому позивач був змушений знову звернутися до Печерського районного суду м. Києва зі скаргою про скасування зазначеної постанови, яка скасована ухвалою суду від 18.11.2016, а матеріали направлено до прокуратури м. Києва для проведення досудового розслідування. Однак, прокуратура в черговий раз не виконала судове рішення та не провела жодних слідчих дій, а натомість, черговою незаконною постановою слідчого прокуратури м. Києва О. Буковчаника від 22.03.2017 закрито дане кримінальне провадження, яка була скасована ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 01.12.2017, але і ця ухвала не була виконана.

В подальшому це провадження закривалося на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України постановами слідчих прокуратури м.Києва від 13.03.2018 (скасована постановою прокурора м.Києва від 13.04.2018), 26.10.2018. При цьому позивач звертає увагу суду, що без вчинення необхідних слідчих дій, в тому числі навіть без витребування і огляду матеріалів відповідної господарської справи за № 9/171, без виконання судових рішень, допиту як підозрюваних вище зазначених суддів

На думку позивача протиправні дії в часі тривають, в результаті чого досудове кримінальне провадження, внесене до ЄРДР ще 03.12.2014, не завершене на час подання позову (20.11.2019), що є грубим порушенням розумних строків виконання слідчо-розшукових та процесуальних дій, вимог ст. 2, 28, 219 КПК України і норм міжнародного права, а також конституційні права на своєчасне та повне розслідування кримінального провадження.

Судді колегії Вищого господарського суду України надали змогу боржнику на протязі 2007-2011 років ліквідувати юридичну особу без виконання нею взятих на себе договірних зобов`язань. Неповернення вказаного боргу з вини колегії суддів та прокуратури м. Києва унеможливило такий розвиток Інституту.

Основою для належної організації діяльності Інституту повинні були служити своєчасне повернення боргових зобов`язань боржника, але прийняте завідомо неправосудне рішення вищезазначеною колегією суддів створило надзвичайно серйозні труднощі по забезпеченню зазначеної наукової і соціальної програми Інституту і поставило його на грань банкрутства.

Разом з позивачем усі ці моральні страждання перенесли і його близькі та рідні, яким завдано великої моральної і навіть непоправної шкоди.

Посилаючись на положення ч. 4 ст. 5, ч. 2 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», ст. 130 КПК України, ст. 23, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, позивач стверджує, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю завдано шкоду, а на державу в особі Державної казначейської служби України, яка є відповідачем у справі.

Загальним розміром відшкодування нанесених моральної і майнової шкоди позивач вважає 273 211 250 грн та додатково обґрунтував цей розмір виходячи з виробничої діяльності Інституту та понесених витрат на організацію його діяльності.

Внаслідок прийняття незаконних процесуальних рішень та систематичної протиправної тривалої бездіяльності під час проведення досудового розслідування кримінальному провадженні неналежним розглядом клопотань та не виконанням ухвал Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області, Печерського та Голосіївського районних судів м.Києва позивачу завдано значної майнової та моральної шкоди, яка проявляється у великих душевних стражданнях та глибокому почуттю несправедливості, яке викликане тим, що протягом тривалого часу (з 2014 року) в силу різних причин та всупереч остаточним і таким, що підлягають примусовому виконанню, судовим рішенням він як потерпілий не отримав захисту своїх прав, а змушений надалі їх відстоювати.

Також зазначив, що за період з 2005 року Інституту не повернуто з вини зазначеної колегії суддів 2 400 000 грн або 600 000 доларів США, що призвело до зупинки виробничо-наукової роботи по виробництву насіння олійного маку та втілення в життя інших програм розвитку Інституту та втрати реальної можливості виробити 200 тонн насіння олійного маку. Позивач також вказує, що оцінити нанесену йому моральну шкоду складно, адже йому буде надзвичайно важко відновити його імідж, душевний і соціальний стани, втрачене здоров`я. Щоб відновити хоч в якійсь мірі втрачене, розмір нанесеної моральної шкоди він оцінює в розмірі по 1 000 000 грн за кожний рік, починаючи з 2008 року, тобто з моменту прийняття колегією суддів завідомо неправосудної постанови. Тому загальний розмір відшкодування вказаної шкоди визначив у сумі 11 000 000 грн. Таким чином, загальна сума нанесеної позивачу шкоди становить 273 211 250 грн (262 211 125 +11 000 000) грн і такий розмір визначений без урахування втраченої вигоди, яку Інститут мав би отримати в результаті співпраці із СТОВ АПФ «Іскра».

Просив стягнути з Державного бюджету України на його користь 273 211 250 грн відшкодування завданої шкоди, в тому числі 39 000 000 грн невиплачених роялті та 11 000 000 грн відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органу досудового розслідування, прокуратури м. Києва при проведенні досудового розслідування у вказаному даному кримінальному провадженні, а також зобов`язати вжити заходи з метою відшкодування винними посадовими особами Державному бюджету України розмірів зазначених виплат.

РішеннямКоломийського міськрайонного суду від 25 серпня 2022 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, а позов таким, що підлягає задоволенню.

При ухваленні рішення суд першої інстанції не надавав аналізу нормам діючого законодавства щодо конституційних прав особи, терміну розгляду справи судом, причинного зв`язку із діями суддів Вищого господарського суду та наявними наслідками, а також не надав аналізу наявного кримінального провадження.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції не надано оцінку рішення суддів Вищого господарського суду, а також рішенням досудового слідства та прокуратури, які здійснюють досудове розслідування кримінального провадження, які вчинили незаконні дії.

Судом не враховано основних підстав для відповідальності за шкоду визначені статтею 1176 ЦК України, оскільки такі характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій.

Також судом не надано оцінки статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, а тому не правильно надано оцінки дії суду, які призвели до втрати можливості стягнути грошові кошти по причині ліквідації підприємства в період з 2007 по 2011 роках.

Апелянт зсилається на висновки Великої Палата Верховного Суду у справі № 920/715/17 від 12.03.2019 року де зазначено, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Шкода спричинена неправомірними діями суддів Вищого господарського суду, які не керувалися ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», ГПК України і нормами матеріального та процесуального права, умисно вчинили дії направлені на порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Фактично ухвалені судові рішення Вищого господарського суду, які приймалися неодноразово, нічим не сприяли у дотриманні процесуального законодавства судами нижчих інстанцій, висновки суду не ґрунтуються на законодавстві України, діючих інструкціях та законах. Скасування рішень судів відбувалося формально, що призвело до спричинення збитків позивачу.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати, а позов задовольнити повністю.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

ОСОБА_1 та його представник, апеляційну скаргу підтримали з мотивів наведеній у ній. В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник стверджували про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки їх належним чином не повідомлено про дату, час та місце проведення судового засідання.

Представник прокуратури м. Києва та Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про день, час і місце слухання справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 та 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Зі змісту позовних вимог убачається, що позивач вказує на факт неповернення заборгованості покупцем насіння за вищевказаним договором купівлі - продажу від 21.03.2005 із безпідставним на його думку поверненням двічі відповідної господарської справи суддями Вищого господарського суду України на новий розгляд до суду першої інстанції, а також із зволіканням у здійсненні досудового розслідування прокуратурою м. Києва кримінального провадження по факту такої діяльності суддів. Така діяльність була спрямована виключно на умисне та тривале затягування касаційного перегляду та прийняття рішень, які перешкоджали вчасному набранню рішеннями судів попередніх інстанцій, ухвалених на користь Інституту, законної сили і зумовила факт визнання СТОВ АПК «Злагода» як покупця насіння, банкрутом без повернення заборгованості по оплаті насіння за цим договором. Внаслідок цього Інститут опинився у складному матеріальному становищі, яке позбавило його фактичної можливості працювати, розвиватися та отримати протягом 2006-2011 років прибутку в розмірі 262 211 250 грн від продажу насіння олійного маку.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Вимоги ст. 1167 ЦК України визначають, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, коли така відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом завдання шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 130 КПК України шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду визначені статтею 1176 ЦК України.

Відповідно до ч. 1, 2, 5, 6, 7 ст. 1176 ЦК України, в редакції станом на час звернення з позовом, шкода завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Спеціальні підстави відповідальності, визначені у ч. 1 ст. 1176 ЦК України, характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльним посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю завдано шкоду, а на державу.

Згідно з правилами, передбаченими ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

В статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» вказано, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

Положеннями ст. 3 Закону визначено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Підстави для відшкодування шкоди, зазначені позивачем є відмінними від тих, які передбачені у статтях 1 та 2 вказаного вище Закону.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 1, 3 ч. 1 ст. 303 КПК України, у редакції, чинній на час винесення слідчим суддею ухвал, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, у тому числі бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, а також рішення слідчого про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Згідно із частиною другою статті 307 КПК України, у редакції, чинній на час винесення слідчим суддею ухвал, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування забезпечується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у ній.

Втім, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої.

Встановлено, що у матеріалах справи відсутні відомості щодо встановлення ознак протиправності в діях суддів Вищого господарського суду України при касаційних переглядах рішень судів попередніх інстанції, ухвалених у зазваній вище господарській справ, а також наявність у цьому спорі спеціальних підстав відповідальності, визначених у ч. 1 ст. 1176 ЦК України.

Тому відсутні підстави для відшкодування завданої шкоди в порядку, передбаченому Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог.

Предметом доказування у справі за відсутності спеціальних підстав відповідальності, визначених у ч. 1 ст. 1176 ЦК України, є наявність завданої моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є завдана шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК України.

Підставою цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Водночас Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 25 квітня 2019 року в справі №818/1429/17, від 27 червня 2019 року в справі №825/1030/17, від 12 листопада 2019 року в справі №818/1393/17, від 18 листопада 2019 року в справі №820/5044/18, від 28 листопада 2019 року в справі №826/27549/15, від 28 лютого 2020 року в справі №804/2593/17, від 18 червня 2020 року в справі №339/183/16-а, від 02 вересня 2020 року в справі №1340/4056/18, від 24 вересня 2020 року в справі №1.380.2019.001368, від 18 лютого 2021 року в справі №420/7423/19 та від 25 березня 2021 року в справі №520/4577/19, указував на те, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Метою оскарження ОСОБА_1 бездіяльності уповноважених осіб прокуратури м. Києва було оспорювання процесуальної діяльності прокуратури.

Зазначене не є безумовним доказом неправомірної бездіяльності у розумінні статті 1174 ЦК України.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та шкодою, на яку посилається позивач.

Сам факт зобов`язання судом посадових осіб відповідача внести відповідні відомості до ЄРДР, розглянути клопотання, скасування постанови слідчого не свідчить про протиправність дій прокуратури м. Києва та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що його права та інтереси були поновлені.

Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18), від 13 березня 2019 року у справі № 338/12193/16-ц (провадження № 61-18855св18), від 03 квітня 2019 року у справі № 211/7655/15-ц (провадження № 61-4165св18), від 13 травня 2020 року у справі № 638/8636/17-ц (провадження № 61-40480св18), від 03 липня 2020 року у справі № 686/27965/19 (провадження № 61-8293св20) та від 03 лютого 2020 року у справі № 757/66977/17-ц (провадження № 61-15913св20).

Посилання позивача на підстави для відшкодування завданої шкоди, передбачені ст.1176 ЦК України є необґрунтованими, оскільки у цій справі таких не було встановлено.

Позивач вказує, що йому завдано шкоду незаконною діяльністю правоохоронних органів, однак не пов`язує це з випадками, які передбачені ч.1 ст.1176 ЦК України.

Позивач не довів факту завдання йому шкоди та про існування причинного зв`язку між незаконним рішеннями, діями та бездіяльністю органу досудового розслідування, прокуратури та у своїх доводах вказував на завдання шкоди, саме юридичній особі ТзОВ «АНДІ».Тому суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача та відшкодування шкоди.

Наведені в апеляційній скарзі апелянтом доводи є такими ж по суті, як і позовні вимоги, заявлені ОСОБА_1 в суді першої інстанції, тому колегія суддів вважає, що їм надано належну правову оцінку в оскаржуваному рішення судом першої інстанції. З такими доводами погоджується і суд апеляційної інстанції і вважає їх обґрунтованими.

Колегія апеляційного суду вважає обґрунтованими доводи ОСОБА_1 та його представника про те, що їх належним чином не повідомлено про дату, час та місце проведення судового засідання вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення позивача і його представника про розгляд справи в день постановлення судом рішення.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Розгляд справи за відсутності учасника, щодо якого немає відомостей про його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, є порушенням статті 6 Конвенції про права особи на справедливий судовий розгляд та статей 8, 128-130, 372 ЦПК України, які передбачають, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду справи, врегульовують порядок повідомлення учасників справи про дату судового засідання та наслідки неявки в судове засідання.

Згідноч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд першої інстанції розглянув справу без належного повідомлення позивача і його представника про розгляд справи після неодноразового її відкладення, що є порушенням вимог процесуального права і є обов`язковою підставою для скасування судового рішення. З огляду на таку обставину, апеляційний суд приходить до переконання, що постановлене у цій справі судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 з вищенаведених підстав.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 25 серпня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до прокуратури м. Києва, Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органу досудового розслідування, прокуратури м. Києва при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні та зобов`язання вжити заходів з метою відшкодування винними посадовими особами Державному бюджету України розмірів зазначених виплат відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 січня 2023 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.А. Девляшевський О.В. Пнівчук