Постанова

Іменем України

21 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 686/28695/20

провадження № 61-18686св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Офіс Генерального прокурора,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2021 року у складі судді Бондарчука В. В. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: П`єнти І. В., Корніюк А. П., Талалай О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що Генеральною прокуратурою України здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001894 від 10 вересня 2015 року за фактом вчинення кримінального правопорушення передбаченого частиною третьою статті 368 КК України.

23 грудня 2015 року йому було оголошено підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України, а 28 грудня 2015 року щодо нього застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із застосуванням електронного браслету, який було продовжено 29 лютого 2016 року та 20 квітня 2016 року.

28 грудня 2015 року його відсторонено від займаної посади заступника начальника слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Державної фіскальної служби (далі - ГУ ДФС) у Хмельницькій області і за весь час відсторонення заробітну плату він не отримував.

Позивач зазначав, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 січня 2016 року накладено арешт на 1/2 частину квартири та кладову, що належать йому на праві власності.

Вироком Хмельницького міськрайонного суду від 13 січня 2020 року його було виправдано за частиною другою статті 15, частиною другою статті 190, частиною першою статті 364 КК України за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення. Зазначений вирок було залишено без змін ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 25 травня 2020 року.

Вказував, що загальний термін незаконного кримінального переслідування (його перебування під слідством та судом) склав 4 роки 7 місяців 6 днів.

Вважав, що незаконними діями органу досудового слідства, прокуратури, яка здійснювала нагляд за слідством, йому заподіяно значних матеріальних та моральних збитків. Так, сума майнової шкоди (втраченого заробітку) становить 512 409 грн 68 коп.

Крім того, незаконні дії органу досудового слідства, прокуратури завдали йому моральних втрат, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, на що йому доводилось витрачати додатковий час і сили. Відповідно до висновку експерта психолога від 10 вересня 2020 року розмір моральної шкоди становить 1 500 000 грн.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь 512 409 грн 68 коп майнової шкоди та 1 500 000 грн моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 січня 2021 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Державу Україна в особі Офісу Генерального прокурора.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2021 року, з урахування ухвали Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 травня 2021 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку, що обліковується у Державній казначейській службі України на користь ОСОБА_1 заробіток, який він втратив у зв`язку з відстороненням від посади у розмірі 19 893,64 грн; моральну шкоду у розмірі 350 000 грн за час перебування під слідством та судом, а всього - 369 893,64 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у порушенні його конституційних прав, душевних переживаннях через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, втручання у його приватне і сімейне життя, порушення у зв`язку з цим нормальних життєвих зв`язків, вимушених змін в організації його життя, перебування під домашнім арештом, накладення арешту на нерухоме майно, що призвело до значних страждань та невідворотних наслідків.

При визначенні розміру моральної шкоди районний суд врахував положення статті 23 ЦК України, зокрема, характер правопорушення щодо позивача, глибину його фізичних і душевних страждань, а також вимоги розумності та справедливості.

Вирішуючи питання про стягнення на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди в розмірі 19 893 грн 64 коп, суд першої інстанції врахував, що у період з 28 грудня 2015 року до 01 квітня 2016 року у зв`язку з перебуванням під слідством та судом позивач був відсторонений від виконання посадових обов`язків, а тому вважав, що наявні підстави, передбачені статтею третьою, четвертою Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», для відшкодування втраченого заробітку за вказаний період.

При цьому суд першої інстанції не взяв до уваги висновок спеціаліста від 10 вересня 2020 року, оскільки зазначена у ньому сума моральної шкоди є необґрунтованою та надмірно завищеною та виключно науково-практичною рекомендацією для визначення характеру та ступеня моральних страждань з урахуванням індивідуально-особистих властивостей позивача і суб`єктивних наслідків зазначеної ситуації, та не відповідає встановленим в судовому засіданні фактичним обставинам.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора залишено без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, відтак, судове рішення є законним та не підлягає скасуванню.

Апеляційним суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що внаслідок ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування шкоди, заробітку, який він втратив внаслідок незаконних дій, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Також апеляційний суд погодився з висновком районного суду щодо наявності підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди в розмірі 19 893 грн 64 коп, оскільки період відсторонення позивача від виконання посадових обов`язків становив 67 днів (з 28 грудня 2015 року до 01 квітня 2016 року).

Суд апеляційної інстанції вважав, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги висновок спеціаліста за результатами проведення психологічного дослідження від 10 вересня 2020 року, відповідно до якого грошовий еквівалент моральних страждань позивача можна визначити в розмірі 1 500 000 грн, з огляду на те, що розмір моральної шкоди не може бути надмірним та має кореспондувати глибині та силі страждань. Наданий позивачем висновок спеціаліста не є достатнім та достовірним доказом, в розумінні статей 79-80 ЦПК України, на підставі якого можна встановити дійсні обставини щодо розміру завданої позивачу моральної шкоди за кожну із незаконних процесуальних дій органів досудового слідства та прокуратури, суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі Офіс Генерального прокурора, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди скасувати та направити справу в цій частині на новий розгляд до апеляційного суду.

В частині стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди судові рішення судів першої та апеляційної інстанції не оскаржуються, відтак, у касаційному порядку не переглядаються.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга Офісу Генерального прокурора мотивована тим, що судами попередніх інстанцій правильно встановлено, що позивач був відсторонений від посади протягом 67 робочих днів (з 28 грудня 2015 року до 01 квітня 2021 року), відтак, правильно встановлено наявність підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 350 000 грн.

Проте, судами попередніх інстанцій безпідставно не взято до уваги доводи Офісу Генерального прокурора щодо невірного здійснення розрахунку розміру втраченого заробітку за час відсторонення позивача від посади.

Посилається на те, що середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється у порядку, передбаченому постановами Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100, тобто, виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Зазначає, що суди попередніх інстанцій в порушення вимог статей 265, 382 ЦПК України не надали мотивованої оцінки зазначеним доводам, мотивів їх відхилення не наведено.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень Офіс Генерального прокурора вказує неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц та постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 556/896/18, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу учасник справи не подав.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У листопаді 2021 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У січні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до наказу № 47-о від 13 січня 2015 року ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС в Хмельницькій області.

23 грудня 2015 року старшим слідчим в особливо важливих справах слідчого відділу управління з розслідування корупційних злочинів, скоєних службовими особами, які займають відповідальне становище Генеральної прокуратури України Кравчуком М. П. було оголошено підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України, тобто в отриманні неправомірної вигоди службовою особою, яка займає відповідальне становище, для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії з використанням наданої їй влади, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному із вимаганням неправомірної вигоди (кримінальна справа № 686/10572/16-к, том 3, а. с. 32-38).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01 грудня 2015 року було надано дозвіл слідчому на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 з метою відшукання та вилучення грошових коштів, одержаних ОСОБА_3 (кримінальна справа № 686/10572/16-к, том 5, а. с. 65).

23 грудня 2015 року за місцем проживання ОСОБА_1 було проведено обшук, під час якого предметів і речей визначених в ухвалі суду виявлено не було.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту до 23 лютого 2016 року (кримінальна справа № 686/10572/16-к, том 3, а. с. 80-86).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року ОСОБА_1 відсторонено від посади заступника начальника слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС в Хмельницькій області (кримінальна справа № 686/10572/16-к, том 3, а. с. 152-157).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 січня 2016 року на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , а також нежитлове приміщення № 3 , які належали на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 було накладено арешт (кримінальна справа № 686/10572/16-к, том 3, а. с. 194-196).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту на певний час доби до 23 квітня 2016 року (кримінальна справа № 686/10572/16-к, том 3, а. с. 242).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року ОСОБА_1 відсторонено від посади заступника начальника слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС в Хмельницькій області в межах строку досудового розслідування строком до 23 квітня 2016 року (кримінальна справа № 686/10572/16-к, том 3, а. с. 230).

Наказом ГУ ДФС в Хмельницькій області № 93-о від 05 квітня 2016 року ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника начальника слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС в області та податкової міліції у запас Збройних Сил України за пунктом 64 підпунктом г (через скорочення штатів) 1 квітня 2016 року.

04 травня 2016 року прокурором другого відділу процесуального керівництва Генеральної прокуратури України Ковальовим І. І. було вручено ОСОБА_1 повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри та повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 15, частиною другою статті 190 КК України, а саме закінченого замаху на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство) вчиненого за попередньою змовою групою осіб.

Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 січня 2020 року у справі № 686/10572/16 ОСОБА_1 виправдано за частиною другою статті 15, частиною другою статті 190, частиною першою статті 364 КК України за відсутності в його діянні складу кримінальних правопорушень.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга Офісу Генерального прокурора задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення, в частині, що є предметом касаційного перегляду, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Згідно із статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до частини першої статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Пунктом 8 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» передбачено, що розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 23 грудня 2015 року (день оголошення підозри) до 25 травня 2020 року (дата набрання вироком Хмельницького міськрайонного суду від 13 січня 2020 року законної сили), що становить повних 53 місяці. При цьому відсторонення ОСОБА_1 від займаної посади тривало 67 робочих днів (з 28 грудня 2015 року до 01 квітня 2016 року).

Підставою для відшкодування ОСОБА_1 моральної та майнової шкоди є наявність вироку Хмельницького міськрайонного суду від 13 січня 2020 року, залишеного без змін ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 25 травня 2020 року, відповідно до якого ОСОБА_1 виправдано за частиною другою статті 15, частиною другою статті 190, частиною першою статті 364 КК України за відсутності в його діянні складу кримінальних правопорушень.

Визначаючи розмір майнової шкоди у зв`язку з незаконним відстороненням позивача від займаної посади, суди попередніх інстанцій взяли до уваги відомості про грошове забезпечення за жовтень 2015 року, яке становило 5 420,51 грн, та за листопад 2015 року, яке становило 7 050,18 грн, отже, судами визначено, що середньоденний заробіток позивача становив 296,92 грн.

З огляду на зазначене, суди попередніх інстанцій визначили, що стягненню на користь позивача підлягає майнова шкода за незаконне відсторонення від займаної посади у розмірі 19 893,64 грн (296,92 грн * 67).

Обчислюючи розмір такого відшкодування, суди обґрунтовано виходили із середньомісячної заробітної плати позивача, встановленої на підставі довідки про грошове забезпечення від 21 квітня 2021 року року № 85/10/22-97-09-12, виданої за підписом виконуючого обов`язки начальника та головного бухгалтера Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області (а. с. 125), а також із того, що з часу відсторонення ОСОБА_1 до його звільнення із займаної посади у зв`язку зі скороченням штату минуло 67 днів.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, на підставі правильно встановлених фактичих обставин справи та належної оцінки поданих сторонами доказів, зробив правильний висновок про наявність підстав для відшкодування на користь позивача заробітку, не одержаного за час відсторонення від роботи (посади).

Доводи Офісу Генерального прокурора щодо неправильного здійснення судами попередніх інстанцій розрахунку розміру втраченого заробітку за час відсторонення позивача від посади не підтвердились під час перегляду справи судом касаційної інстанції.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій не надано мотивованої оцінки кожному аргументу, наведеному учасниками справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати мотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, серед іншого, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на приписи законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок, що випливає зі статті 6 Конвенції, з мотивування може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

У § 30 рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» ЄСПЛ зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції дали відповідь на всі аргументи і доводи учасників справи, які мають важливе юридичне значення для правильного вирішення справи.

Доводи заявника про застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц (провадження № 14-136цс19) та постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 556/896/18 (провадження № 61-8182св19) колегія суддів відхиляє, оскільки у зазначених справах встановлені інші обставини, відмінні від справи № 686/28695/20.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, то розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець І. А. Воробйова Ю. В. Черняк