Справа № 462/3247/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2022 року, суддя Залізничного районного суду міста Львова Ліуш А.І., розглянувши в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський державний завод «Лорта» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В :

позивач звернулася до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Вимоги позову мотивовано тим, що вона працювала провідним бухгалтером бюро звітності центральної бухгалтерії (580), в Державному підприємстві «Львівський державний завод «Лорта» та була звільнена 18 серпня 2021 року. Вказала, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова 16 грудня 2021 року, вже було стягнуто на її користь виплату заробітної плати з урахуванням вихідної допомоги та компенсації за невикористані щорічні відпустки та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 серпня 2021 року по 16 грудня 2021 року. Вважає, що є підстави для стягнення на її користь ще 50226,40 грн. середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 17 грудня 2021 року по 01 червня 2022 року.

Відповідач на позовну заяву надав відзив, яким не визнав позовні вимоги, зазначивши, що рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 16 грудня 2021 року вже було стягнуто з ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» на користь позивача заборгованість по виплаті заробітної плати з урахуванням інших виплат в сумі 56297,68 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 41518,25 грн. Тобто, в загальному 97815,93 грн. 05 травня 2022 року з ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» було стягнуто заборгованість на користь позивача в розмірі 107766,52 грн. Повідомив, що Державне підприємство «Львівський державний завод «Лорта», є державним підприємством військово-оборонної галузі та входить до складу українського оборонного промислового комплексу, а тому, в час повномасштабної війни відповідач виконує стратегічно важливі завдання для оборони України. При цьому, вказав, що при першому надходженні до відповідача коштів від держави заборгованість перед ОСОБА_1 одразу погашалась, та станом на день подання позовної заяви, вже погашена в повному обсязі. Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позовних вимог просив відмовити.

У зв`язку із здійсненням розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши докази, наявні у матеріалах заяви суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, з огляду на наступне.

Судом було встановлено, що позивач ОСОБА_1 працювала провідним бухгалтером бюро звітності центральної бухгалтерії (відділ 580) на Державному підприємстві «Львівський державний завод «ЛОРТА», а 18 серпня 2021 року, її було звільнено із займаної посади за власним бажанням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 грудня 2021 року, стягнуто з Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 56 297 грн. 68 коп. невиплаченої заробітної плати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 серпня 2021 року по 16 грудня 2021 року у розмірі 41 518 грн. 25 коп, без урахування податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України та судовий збір.

За ч.4 ст.82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За ст.117 КЗпП, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений ч.1 цієї статті.

Як було встановлено під час розгляду справи, на користь ОСОБА_1 , на підставі виконавчого листа №462/6965/21 від 15 лютого 2022 року було стягнуто 107766,52 грн.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України (далі ЦК) загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини третьої статті 13 ЦК, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відтак, суд вважає за необхідне зазначити, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. При цьому, судом встановлено, що фактичний розрахунок вже було здійснено на виконання рішення суду. Так, між сторонами існував спір щодо необхідності виплати коштів, і такий спір вже був розглянутий судом. Стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Така позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно ч.1 ст.55 Конституції України.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08.04.2010 передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

За таких обставин суд вважає, що стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є безпідставним, оскільки фактичний розрахунок вже був здійснений. Суд також враховує, обставини, у зв`язку з якими сталась затримка. Так, військова агресія російської федерації призвела до економічної кризи в цілому в країні, та конкретно призвела до наслідків затримки виконання зазначеного рішення суду. Відповідач є державним підприємством військово-оборонної галузі та входить до складу українського оборонного промислового комплексу. Ці обставини свідчить про те, що у відповідача не було можливості своєчасно виплатити кошти і в його діях відсутні ознаки протиправності та бездіяльності по відношенню до позивача. Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Понесені позивачем витрати на підставі ст.141 ЦПК слід покласти на позивача.

Керуючись ст. ст.10, 11, 12, 13, 81, 263-265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський державний завод «Лорта» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: А.І. Ліуш