ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1826/22 Справа № 203/6791/15-ц Категорія 27 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М.О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Єлізаренко І.А, Красвітної Т.П.,

при секретарі - Кравченко Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційними скаргами товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс" та

особи, що не приймала участі у справі товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста"

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс", третя особа публічне акціонерне товариство «Банк КАМБІО» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк КАМБІО» про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 28 жовтня 2013 року між ТОВ «Альянс» та ПАТ «Банк Камбіо» укладено кредитний договір, за яким останнє надало відповідачу кредит у розмірі 4 200 000,00 грн. 23 вересня 2014 року між ТОВ «Альянс», ПАТ «Банк Камбіо» та ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги, за яким останній набув право кредитора за договором від 28 жовтня 2013 року. Відповідач порушив зобов`язання з повернення позичених коштів. З урахуванням викладеного, просив стягнути із ТОВ «Альянс» на свою користь заборгованість у розмірі 4 500 360, 80 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Альянс» на користь ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 28 жовтня 2013 року №130/10-13 у сумі 4 500 360,80 грн. (основна заборгованість - 4 042 100,79 грн.; плата за обслуговування позичкового рахунку - 21 000,00 грн.; пеня - 311 850,84 грн.; інфляційні втрати - 103 428,58 грн.; 3% річних - 21 980,59 грн.), компенсацію судових витрат у сумі 6 090,00 грн., разом - 4 506 450,80 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно зі статтею 1054 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Оскільки ТОВ «Альянс» зобов`язань за кредитним договором не виконувало належним чином, наявні підстави для стягнення з нього на користь позивача заборгованості за кредитним договором.

Не погодившись з рішенням суду, ТОВ «Альянс» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не має необхідного обсягу прав для укладення договору відступлення права вимоги від 23 вересня 2015 року, не має відповідної фінансової ліцензії на вчинення діяльності із надання фінансових послуг, а надані з його боку докази не є належними та допустимими доказами в підтвердження належного зарахування грошових коштів на рахунок банківської установи в день укладення договору відступлення права вимоги, тому не має підстав для стягнення заборгованості та штрафних санкцій з відповідача у справі.

У березні 2020 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що договір відступлення права вимоги від 23 вересня 2014 року, укладений між ним, ТОВ «Альянс» та ПАТ «Банк Камбіо» є чинним, отже позивач правомірно звернувся з вимогами до відповідача щодо стягнення грошових коштів. Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

У квітні 2021 року ТОВ "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" як особа, яка не приймала участі у справі, звернулося з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалене у справі рішення суду порушує їх права, оскільки ТОВ "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" є особою, яка набула права вимоги до ТОВ «Альянс» за кредитним договором та договорами забезпечення на підставі договору про відступлення прав вимоги № 23 від 30 січня 2020 року, що надає йому підстави на апеляційне оскарження рішення суду.

У червні 2021 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що на момент ухвалення рішення суду ніяких прав ТОВ "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" до ТОВ «Альянс» не існувало, тому вважав, що наявні підстави для закриття провадження у справі на підставі положень пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 28 жовтня 2013 року між ПАТ «Банк Камбіо» та ТОВ «Альянс» укладено кредитний договір №130/10-13 (відзивна відновлювальна кредитна лінія), за умовами якого відповідач одержав кредит у сумі 4 200 000,00 грн. строком повернення до 27 жовтня 2015 року зі сплатою процентів за користування коштами у розмірі 22% на рік (т.1 а.с. 6 -11).

Того ж дня, між ПАТ «Банк Камбіо» та відповідачем на забезпечення кредитного договору було укладено іпотечний договір №130/10-13-І, предметом якого стала нежитлова будівля - магазин площею 20,8 м2, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 19 - 23).

23 вересня 2014 року між відповідачем, ПАТ «Банк Камбіо» та ОСОБА_1 було укладено договір відступлення права вимоги, за яким позивач набув право вимоги за кредитним договором №130/10-13 від 28 жовтня 2013 року (т. 1 а.с. 12 - 18).

11 вересня 2015 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про дострокове повернення кредитних коштів у зв`язку з порушенням умов договору (т. 1 а.с. 24 - 26).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2016 року ухваленим у справі за позовом ТОВ «Альянс», договір відступлення права вимоги від 23 вересня 2014 року був визнаний недійсним. Постановою Верховного суду від 24 жовтня 2018 року скасовано рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2016 року та відмовлено ТОВ «Альянс» у задоволенні позову про визнання договору відступлення права вимоги від 23 вересня 2014 року недійсним.

Відповідач не виконує свої зобов`язання з повернення кредитних коштів, у нього перед позивачем станом на 18 грудня 2015 року утворилася заборгованість у сумі 4 500 360,80 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що договір про відступлення права вимоги укладений його сторонами законно і мають для позивача правові наслідки. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Враховуючи той факт, що відповідач не виконує свої обов`язки з повернення позичених коштів, таке невиконання є порушенням його зобов`язань у розумінні правових норм, а відтак, зважаючи на невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором, суд вважає цілком обґрунтованими вимоги позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 ЦК України.

З аналізу наведеної норми вбачається, що за своєю суттю зобов`язання складається із права вимоги кредитора та обов`язку виконання такої вимоги боржником. При цьому, є неможливим існування права вимоги без кореспондуючого такій вимозі обов`язку виконання.

Лише існування одночасно як права вимоги так і обов`язку виконання такої вимоги становить собою суть зобов`язання.

Частиною 3 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 2 ст. 4 Цивільного кодексу України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

За змістом статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до вимог статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення прав вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсягах та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, враховуючи заявлені позовні вимоги та підстави, на які позивач посилався в обґрунтування заявалених вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача грошових коштів з урахуванням положень ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції по суті вирішення спору. Судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права, дотримано норми процесуального права, зроблено обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 89 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги ТОВ «Альянс» про те, що позивач не має необхідного обсягу прав для укладення договору відступлення права вимоги від 23 вересня 2015 року, як і відповідної фінансової ліцензії на вчинення діяльності із надання фінансових послуг, так і належних та допустимих доказів в підтвердження належного зарахування грошових коштів на рахунок банківської установи в день укладення договору відступлення права вимоги, тому є неналежним позивачем у справі, не заслуговують на увагу, оскільки позивач вправі самостійно обрати спосіб захисту своїх порушених прав, про що свідчить звернення до суду із дійсною позовною заявою.

Аргументи апеляційної скарги ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс» щодо нікчемності договору відступлення права вимоги від 23 вересня 2014 року та застосування наслідків нікчемності правочинів, в тому числі здійснення зворотньої транзакції по рахунку за наслідками перевірки Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, не є підставою для скасування правильного по суті та законного рішення суду, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23 вересня 2014 року була проведена банківська операція по зарахуванню грошових коштів, які належать ОСОБА_1 в розмірі 4 042 100,79 грн. з призначенням платежу «Погашення кредиту згідно Договору відступлення прав вимоги від 23 вересня 2014 року, що підтверджується випискою з особового рахунку від 23 вересня 2014 року (т. 3, а.с. 60).

Постановою правління Національного банку України від 25 вересня 2014 року № 603/БТ прийнято рішення про віднесення ПАТ «Банк Камбіо» до категорії проблемних.

04 грудня 2014 року, на виконання вказаної Постанови, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 140 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк Камбіо».

Відповідно до положень ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статі.

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що дії Фонду по виявленню правочинів ( у тому числі договорів), що є нікчемними, мають бути вчинені виключно під час запровадження тимчасової адміністрації банку.

Як вбачається з матеріалів справи дію тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Камбіо» було введено з 05 грудня 2014 року та припинено 04 березня 2015 року відповідно до статі 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у зв`язку із початком процедури ліквідації ПАТ «Банк Камбіо».

В зазначений період тимчасовою адміністрацією ПАТ «Банк Камбіо» не проводилась перевірка правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними. Таку перевірку було проведено лише у липні 2018 року в процедурі ліквідації ПАТ «Банк Камбіо». Тобто поза межами повноважень передбачених законом.

Крім того, чинним законодавством не передбачено надання повноважень уповноваженій особі Фонду самостійно застосовувати наслідки нікчемності правочинів.

При виявленні нікчемних правочинів Фонд не наділений повноваженнями визнавати правочини нікчемними. Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу банку (щодо перевірки договорів, інших правочинів), підписаного уповноваженою особою Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частини другої статті 215 Цивільного кодексу України та частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») незалежно від того, чи була проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів банку і виданий згаданий наказ. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» установлені правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами. Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до статті 3 цього Закону Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб і виведення неплатоспроможних банків з ринку. Аналіз функцій Фонду, викладених у статтях 4, 26, 27, 37, 38 вказаного Закону, свідчить про те, що Фонд бере участь у правовідносинах у різних статусах: з одного боку, він ухвалює обов`язкові для банків та інших осіб рішення, а з іншого здійснює повноваження органів управління банку, який виводиться з ринку, тобто представляє банк у приватноправових відносинах з третіми особами.

Відповідно до частин третьої статті 38 цього Закону правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними зокрема з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна.

За результатами перевірки, здійсненої відповідно до статті 38 цього Закону, виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. При виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати правочини нікчемними.

Відповідний правочин є нікчемним не за рішенням уповноваженої особи Фонду, а відповідно до закону. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення на підставі частини другої статті 215 Цивільного кодексу України та частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Рішення уповноваженої особи Фонду не є підставою для застосування таких наслідків. Таке рішення є внутрішнім розпорядчим документом, прийнятим уповноваженою особою, що здійснює повноваження органу управління банку.

Така позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, в її постановах від 16 травня 2018 року у справі № 910/24198/16 (провадження № 12-15гс18), від 04 липня 2018 року у справі № 819/353/16 (провадження № 11-163апп18) та від 05 грудня 2018 року у справі № 826/23064/15 (провадження № 11-1080апп18), від 27 лютого 2019 року у справі № 826/8273/16(провадження № 11-775ас18) під час розгляду спорів у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав.

Таким чином, апелянт не довів суду, що нікчемний правочин було виявлено під час тимчасової адміністрації банку. Такий правочин було виявлено на стадії ліквідації банку, що є порушенням положень статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Також безоплатної відмови банку від власних майнових вимог не відбулося, оскільки після укладення договору відступлення права вимоги, за яким позивач набув право вимоги за кредитним договором, була проведена банківська операція по зарахуванню грошових коштів, які належать ОСОБА_1 в розмірі 4 042 100,79 грн. з призначенням платежу «Погашення кредиту згідно Договору відступлення права вимоги від 23 вересня 2014 року.

Приведені в апеляційних скаргах доводи не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Доводи апеляційних скарг і зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку щодо допущення судом першої інстанції порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційних скарг, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені сторонами у зв`язку у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс" та особи, що не приймала участі у справі товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: І.А. Єлізаренко

Т.П. Красвітна