КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/167/2021 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

за участю секретаря Линок В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргоюзаступника керівника Київської міської прокуратури на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 03 вересня 2021 року у справі за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бастіон-Девелопмент», ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Рубігов», Приватного підприємства «Бунгало» про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та витребування нерухомого майна,-

встановив:

Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 6 звернувся до суду в інтересах держави в особі: Київської міської ради із позовом, в якому просить скасувати рішення державного реєстратора КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Мутайламова Ш.А. № 45731513 від 27.02.2019 р. та проведену на його підставі державну реєстрацію права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Бастіон-Девелопмент» на нежитлове приміщення № 15/1, загальною площею 80,4 кв.м, розташоване по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) із закриттям розділу державного реєстру речових прав на нерухоме майно; скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Києва Петріцької А.П. № 46108492 від 23.03.2019 р. та проведену на його підставі державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на нежитлове приміщенні № 15/1 загальною площею 80,4 кв.м, розташоване по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майні 000); скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Києва Легкобит С.О. № 46321696 від 05.04.2019 р. та проведену на його підставі державну реєстрацію права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Рубігов» () на нежитлове приміщенні № 15/1 загальною площею 80,4 кв.м, розташоване по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майні 000); скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Києва Гончар Г.В. № 46520434 від 17.04.2019 р. та проведену на його підставі державну реєстрацію права власності за Приватним підприємством «Бунгало» () на нежитлове приміщенні № 15/1 загальною площею 80,4 кв.м, розташоване по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майні 000); витребувати у Приватного підприємства «Бунгало» () на користь Київської міської ради () нерухоме майно - нежитлове приміщенні № 15/1 загальною площею 80,4 кв.м, розташоване по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майні 000), яка є фактично групою приміщень № 31 (приміщення з № 1 по № 8), площею 51,8 кв.м та групою приміщень № 49 (приміщення з № 1 по № 2), площею 27,6 кв.м, загальною площею 79,4 кв.м, поверх 1, літ. «А» по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майні 000).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва суду від 03.09.2021 р. провадження у справі закрито.

В апеляційній скарзі прокурор вважає, що вказану ухвалу суду прийнято з порушенням норм процесуального права, а саме: ст. 19, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, ст. 20 ГПК України, що відповідно до ст. 379 ЦПК України є підставою для її скасування.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що Позовна заява у даній справі подана прокурором у зв`язку з встановленням факту незаконного набуття сторонніми особами права власності на майно, яке є комунальним.

Зокрема з`ясовано, що ПП «БУНГАЛО» незаконно зареєстровано право власності на приміщення № 15/1 загальною площею 80, 4 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 000), яке фактично є групою нежитлових приміщень № 31, загальною площею 51, 8 кв. м та № 49 загальною площею 27, 6 кв. м по АДРЕСА_1 , що перебувають у комунальній власності.

Після цього право власності на вказане нежитлове приміщення № 15/1 загальною площею 80, 4 кв. м. зареєстровано 22.03.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петріцькою А.П. за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22.03.2019 № 2032 (рішення про державну реєстрацію прав від 23.03.2019 №46108492).

Далі, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легкобитом С.О. 03.04.2019 внесено до Державного реєстру запис, яким право власності на вищевказане нежитлове приміщення № 15/1 зареєстровано за ТОВ «Рубігов» на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна від 03.04.2019, складеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Рубігов» (рішення про державну реєстрацію прав від 05.04.2019 № 46321696).

У зв`язку з викладеним прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради до ПП «Бунгало», ОСОБА_1 та ТОВ «Рубігов» про витребування майна у останнього його набувача.

Також, зважаючи на наявність подвійної державної реєстрації на один і той же об`єкт нерухомості (№ 15/1 загальною площею 80, 4 кв. м, за реєстраційним номером 000 - у відповідачів та група нежитлових приміщень № 31, загальною площею 51, 8 кв. м та № 49 загальною площею 27, 6 кв. м по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 000 - у комунальній власності), прокурор просить скасувати весь ланцюг незаконних державних реєстрацій, в тому числі, проведеної за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22.03.2019 № 2032, та закрити розділ державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, у своїй позовній заяві прокурор, у тому числі оспорює законність набуття та державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_1 - фізичною особою, яка не є підприємцем.

Договір купівлі-продажу, на підставі якого ОСОБА_1 набув право власності на спірний об`єкт нерухомого майна, за своєю суттю не є господарським договором, а правовідносини що виникли на його підставі регулюються нормами Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене, висновки суду щодо необхідності розгляду даної справи в порядку господарського судочинства суперечать положенням ст. 19 ЦПК України, ст. 20 ГПК України.

При цьому, закриваючи провадження у Справі за позовом прокурора, суд першої інстанції в порушення ч. 4 ст. 263 ЦПК України помилково послався на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, від 28.11.2018 у справі № 823/1508/16, від 16.01.2019 у справі № 823/692/17 та Верховного Суду, викладені у постанові від 21.01.2021 у справі №925/1222/19.

Згідно з позицією Верховного Суду такі правовідносини є спорами про право, тобто мають приватномайновий, а не публічно-правовий, характер, а отже не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Жодних висновків щодо розмежування таких категорій справ до господарського чи цивільного судочинства вказані судові рішення не містять.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Рубігов» Пльотки П.Ю. посилається на те, що Заступником керівника Київської місцевої прокуратури № 6 заявлено позов в інтересах Київської міської ради, тобто в інтересах юридичної особи до юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Бастіон-Девелопмент», як до першого власника нерухомого майна, яким було вчинено перше відчуження, про скасування рішення про державну реєстрацію права власності за ним і, як наслідок, похідні позовні вимоги до інших відповідачів юридичних осіб, в тому числі, і до фізичної особи, які були подальшими набувачами спірного майна, при цьому, позивачем заявлено основну позовну вимогу до юридичної особи Приватного підприємства «Бунгало» про витребування майна на користь Київської міської ради. З огляду на те, що даний спір за суб`єктним складом належить до господарської юрисдикції та підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, суд першої інстанції правильно закрив провадження у справі.

Закриваючи провадження у справі, суд виходив з того, що як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 02.10.2018 р. у справі № 910/1733/18, від 19.03.2019 р. у справі № 904/2530/18, критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, можуть бути суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного Господарського Суду від 21.01.2021 р. у справі № 925/1222/19 спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь у такому спорі реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні своїх прав) не змінює приватноправового характеру спору.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 04.09.2018 р. у справі № 823/2042/16, від 28.11.2018 р. у справі № 823/1508/16, від 16.01.2019 р. у справі № 823/692/17 дійшла висновку, що спір про скасування рішення та/або запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно за іншою особою є цивільно-правовим та залежно від суб`єктного складу має бути вирішений за правилами цивільного або господарського судочинства.

Враховуючи, що даний спір належить до господарської юрисдикції, а імперативними нормами частини першої статті 255 ЦПК України передбачено обов`язок суду закрити провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суд вважав, що провадження у даній справі підлягає закриттю.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону виходячи з наступного.

Апелянтом у апеляційні скарзі зазначено, що оскільки прокурор просить скасувати всі, ланки незаконних державних реєстрацій, тому висновки суду щодо необхідності розгляду даної справи в порядку господарського судочинства суперечать положенням ст. 19 ЦПК України, ст. 20 ГПК України.

Однак, із такими доводами погодитися не можна з огляду на таке.

Прокурором заявлено позов в інтересах Київської міської ради як юридичної особи до юридичної особи - ТОВ «Бастіон-Девелопмент», як першого власника нерухомого манна, яким було здійснено перше відчуження, про скасування рішення про державну реєстрацію права власності за ним, та як наслідок заявлено похідні позовні вимоги до інших Відповідачів, зокрема до ТОВ «Рубігов», ПП«Бунгало». Так, в інтересах Київської міської ради подано позов про захист права власності, який заявлений до актуального власника нерухомого майна - ПП «Бунгало» з огляду на що даний спір належить до цивільно-правових спорів та повинен розглядатися судом цивільної чи господарської юрисдикції залежно від суб`єктного складу. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі № 823/588/16, від 04.09.2018 р. у справі № 823/2042/16, від 28.11.2018 р. у справі № 823/1508/16. від 16.01.2019 р. у справі № 823/692/17 відповідно до якої, спір про скасування рішення та/або запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно за іншою особою є цивільно-правовим та залежно від суб`єктного складу має бути вирішений за правилами цивільного або господарського судочинства. Позивачем заявлено основну позовну вимогу щодо витребування манна на користь Київської міської ради саме до юридичної особи - ПП «Бунгало», що за своїм суб`єктним складом не може бути предметом розгляду суду загальної юрисдикції. Відповідно до п. 6, 13 ч. 1 ст. 20 ПІК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме майно, у тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами.

Згідно з ч. 1 ст. 20 ЦПК України не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Згідно з ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з постановами ВП Верховного Суду від 02.10.2018 р. у справі № 910/1733/18, від 19.03.2019 р. у справі № 904/2530/18 критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, можуть бути суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Водночас, посилання Апелянта на те, що вказані правові висновки в ухвалі суду не підлягають застосуванню не заслуховують на увагу. У справі № 910/1733/18 Відповідач заперечив проти вимог позивача з підстав непідвідомчості спору судам господарської юрисдикції. Однак, у постанові від 02.10.2018 р. Велика Палата Верховного Суду зазначила мотиви, відповідно до яких прийняття до розгляду господарським судом позову до фізичної особи не порушує права та законні інтереси цієї особи, оскільки за статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями. Аналогічна позиція міститься в постанові від 19.03.20 1 9 р. у справі № 904/2530/18. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.02.2018 р. у справі № 125/703/16-ц та від 12.05.2020 р. у справі № 925/308/18 зазначено, що враховуючи характер спірних відносин справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а пред`явлення позову, у тому числі, до фізичної особи, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, не змінює правову природу юридичного спору та у даному випадку не є підставою для вирішення його в порядку цивільного судочинства. Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 22.04.2019 р у справі № 914/2191/18, від 23.10.2019 р. у справі № 902/434/19 та від 31.10.2019 р. у справі № 922/1359/19 об`єднання позовних вимог дає можливість досягти процесуальної економії, ефективніше використати процесуальні засоби для відновлення порушеного права, а також запобігти можливості ухвалення різних рішень за однакових обставин. При цьому, у постанові Верховного Суду (КГС) від 18.10.2021 р. у справі № 922/815/21 зазначено: «5.9. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, можуть бути суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. 5.12 Статтею 30 Закону України "Про приватизацію державного майна" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що спори щодо приватизації державного майна, крім спорів, які виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції адміністративних судів, вирішуються господарським судом у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

Аналогічну вимогу про вирішення спору судом господарської юрисдикції передбачено також чинною на момент звернення з позовом редакцією статті 30 Закону України від 18.01.2018 "Про приватизацію державного і комунального майна", який набрав чинності з 07.03.2018 р.

5.13 Таким чином, за загальним правилом спори щодо приватизації державного або комунального майна належать до господарської юрисдикції незалежно від суб`єктного складу сторін спору щодо відчуження майна - як юридичних, так і фізичних осіб.

5.14 Відтак з урахуванням характеру спірних відносин справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а пред`явлення позову, у тому числі, до фізичної особи, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, не змінює правової природи юридичного спору та в цьому випадку не є підставою для вирішення його в порядку цивільного судочинства.

5.15. Вказане повністю узгоджується зі статтею 2 Господарського процесуального кодексу України, яка завданням господарського судочинства визначає справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів не тільки юридичних осіб і держави, але й фізичних осіб. Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 903/456/18.

5.16 За змістом статті 173 Господарського процесуального кодексу України вимоги одного позивача до кількох відповідачів можуть бути об`єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні зокрема нерозривно пов`язані між собою або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших.

5.17 Отже, позовні вимоги у цій справі пов`язані між собою підставою виникнення, стосуються одного і того самого майна - спірних нежитлових приміщень, що має наслідком повернення цього майна законному власнику у разі задоволення позову, і відповідно до статті 173 Господарського процесуального кодексу України їх слід розглядати в межах однієї справи.

5.18 При визначенні наявності/відсутності підстав для відкриття провадження у справі суд також має враховувати принцип процесуальної економії. Такий принцип господарського судочинства передбачає, що господарський суд, учасники судового процесу економно та ефективно використовують всі встановлені законом процесуальні засоби для правильного та оперативного розгляду справ із дотриманням строків.

У наведеному випадку об`єднання відповідних позовних вимог не матиме наслідком суттєвого утруднення вирішення спору, про що зазначили суди, а навпаки, дає можливість досягти процесуальної економії за однакових обставин.

5.19. Правовий висновок про те, що об`єднання позовних вимог дає можливість досягти процесуальної економії, ефективніше використати процесуальні засоби для підновлення порушеного права, а також запобігти можливості ухвалення різних рішень за однакових обставин, викладено у постанові Верховного Суду від 13.10.2019 у справі № 922/1359/19, і від цього висновку колегія суддів не вбачає підстав відступати.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає ухвалу суду першої інстанції обґрунтованою та такою, що постановлена при повному та правильному дослідженні всіх доказів та обставин справи, викладені в ухвалі висновки відповідають встановленим обставинам справи. Порушень норм процесуального права судом не встановлено.

Таким чином, за відсутності доводів апеляційної скарги, які є підставою для скасування ухвали суду, апеляційна скарга як необґрунтована підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 6 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 03 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник