ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6674/22 Справа № 202/4267/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Марченко Н. Ю. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що він зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 . Також у вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 . Останній не проживає у квартирі з 2001 року, комунальні послуги не сплачує, кореспонденцію не отримує, квартирою взагалі не цікавиться, його особисті речі в квартирі відсутні. Перешкод у користуванні жилим приміщення ані він, ані інші члени сім?ї відповідачу не чинили. Відповідач добровільно визначив собі інше місце проживання і спірним житлом не користується без поважних причин понад шести місяців. Отже, посилаючись на положення ст. 71 ЖК України, позивач просив визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 ).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що виходячи з усіх обставин справи, зокрема негативних взаємовідносин між відповідачем та колишньою дружиною і сином, непридатності спірного житла для спільного проживання сторін, дійсних причин не проживання відповідача в цьому житлі, суд вважає, що законні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою відсутні, а тому у задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету районної ради від 08 серпня 1977 року ОСОБА_3 на склад родини: дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_1 був виданий ордер № 352 від 12 серпня 1977 року на право зайняття двокімнатної квартири загальною площею 48,24 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .

Того ж року відповідач був зареєстрований у вказаній квартирі, яка складається з двох кімнат житловою площею 12,6 кв.м. та 14.8 кв.м. відповідно.

Також судом установлено, що в 1978 році в родині відповідача народився другий син ОСОБА_6 .

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 1993 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був розірваний з причини відсутності взаєморозуміння, сварок та скандалів.

Однак останні продовжили проживати разом із дітьми у вищевказаній квартирі.

З пояснень обох сторін установлено, що в 1997 році відповідач разом із ОСОБА_5 тимчасово проживав у с. Михайлівка Царичанського району у зв`язку з доглядом за родичкою.

У 2001 році відповідач разом із ОСОБА_5 став займатися сільським господарством у с. Соколово Новомосковського району, де працював та проживав.

При цьому в період тимчасової відсутності відповідача в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 став мешкати його син - ОСОБА_1 разом зі своєю дружиною та дитиною.

В середині 2000-х років до вказаної квартири повернулася ОСОБА_5 , яка 13 листопада 2007 року оформила свідоцтво про розірвання шлюбу з відповідачем.

Таким чином з середини 2000-х років спірну квартиру займав позивач із своєю родиною та колишня дружина відповідача.

Після визнання відповідача у 2015 році в судовому порядку таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивач разом із матір?ю та братом спірну квартиру приватизували та 22 лютого 2018 року відчужили її ОСОБА_4 .

Звертаючись у 2015 році з позовом про визнання відповідача такими, що втратив право користування спірною квартирою, позивач послався на те, що відповідач з 2001 року у квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, кореспонденцію не отримує, квартирою не цікавиться, його особисті речі в квартирі відсутні, перешкод у користуванні жилим приміщення відповідачу не чиниться, він добровільно визначив собі інше місце проживання і спірним житлом не користується без поважних причин понад шести місяців.

На підтвердження своїх позовних вимог позивач надав копії актів від 12 травня 2005 року, 09 серпня 2006 року, 18 червня 2007 року, 30 січня 2012 року, складені сусідами про непроживання відповідача в спірній квартирі з 2001 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд обґрунтовано виходив з того, що матеріали справи не містять переконливих доказів щодо не проживання та не користування відповідачем спірною квартирою з 2001 року без поважних причин. Сам позивач зазначає, що відповідач мешкав у с. Соколово Новомосковського району у зв`язку з зайняттям підприємницькою діяльністю з вирощування овочів. Крім того, з середини 2000-х років спірну квартиру займав позивач зі своєю родиною та колишня дружина відповідача, що виключало можливість користування відповідачем цим житлом, яке складається з двох кімнат. Доказів того, що відповідно до порядку користування квартирою відповідачу була виділена кімната, але він нею не користувався без поважних причин, позивачем не надано.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної вмісті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Згідно ст. ст.64,65 Житлового кодексу Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

За правилами ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У роз`ясненнях, що містяться в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 № 2, зазначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил норм процесуального закону щодо оцінки доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач сам зазначає, що він самостійно та добровільно залишив квартиру та був відсутній більше 20 років, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки належних та допустимих доказів того, що відповідач мав змогу безперешкодно користуватися спірною квартирою матеріали справи не містять.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказів не проживання та не користування відповідачем спірним житлом без поважних причин понад шести місяців позивачем а ні до суду першої, так і до суду апеляційної інстанції надано не було.

В той час як законом саме на позивача покладено обов?язок доведення непроживання відповідача в спірному житлі понад шести місяців і без поважних причин.

Доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З`ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко