справа №619/5343/21
провадження №2/619/201/22
РІШЕННЯ

іменем України

18 лютого 2022 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого суддіБолибока Є.А.
за участю секретаря судового засідання Ломанової І.А.

Справа № 619/85/22

Ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

представник позивача: адвокат Плугатирьова Н.В.;

відповідач: ОСОБА_2 ;

відповідач: ОСОБА_3 ;

відповідач: ОСОБА_4 ;

представник відповідача: адвокат Михайлова Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження позов про визнання права власності.

Стислий виклад позиції сторін.

03 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просила в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що 01 березня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, який був зареєстрований у Козачолопанській селищній раді Дергачівського району Харківської області, про що зроблено відповідний актовий запис в книзі реєстрації шлюбів № 10. З ОСОБА_6 у шлюбі народилася дитина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між позивачем та ОСОБА_6 було розірвано на підставі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 10 грудня 2012. Під час подружнього життя з колишнім чоловіком спільною працею та за спільні грошові кошти побудували житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Всі будівельні роботи вони виконували з чоловіком за спільні кошти, з застосуванням спільної праці та праці найманих робітників. Право власності на спірний житловий будинок було зареєстроване за ОСОБА_6 на підставі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 28.09.2009. Згідно матеріалів архівної справи № 3022 КП Технічної інвентаризації «Інвенрос» спірний житловий будинок зареєстрований в цілому за ОСОБА_6 , кн №18 р. № 3134. Придбання вказаного майна було здійснено ОСОБА_6 перебуваючи в шлюбних відносинах з дружиною ОСОБА_8 . ІНФОРМАЦІЯ_2 мій колишній чоловік ОСОБА_6 помер. За свого життя він завжди визнавав за ОСОБА_1 право на спірний житловий будинок з надвірними будівлями, як придбаний під час спільного шлюбу. Після його смерті відкрилась спадщина. Після смерті мого колишнього чоловіка позивач звернулася до Дергачівської державної нотаріальної контори з питання виділу подружньої частки у майні, набутому за час зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_6 , але отримала роз`яснення щодо неможливості оформлення мого права в безспірному порядку. За життя мій колишній чоловік ОСОБА_6 склав заповіт, згідно якого все своє майно, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом мав право, він заповів - своєму племіннику - ОСОБА_4 . Позивач вважає, що моментом набуття права власності на спірний будинок є час коли за колишнім чоловіком визнано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, тобто 2009 рік, коли існував шлюб. Таким чином, спірний будинок з надвірними будівлями набуто під час шлюбних відносин з ОСОБА_6 . Враховуючи викладене, а також факту придбання вказаного майна під час перебування в шлюбі, вважаю цілком доведеним, що спірне майно було придбано під час перебування ОСОБА_9 та ОСОБА_6 в шлюбі, а отже воно є спільною сумісною власністю подружжя.

21 грудня 2021 року відповідач ОСОБА_4 подала до суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування зазначив, що 22.11.2002 рішенням Козачо-Лопанською селищною радою народних депутатів Дерачівського району Харківської області V сесії XXIV скликання виділено громадянину ОСОБА_6 в безстрокове користування земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку та господарчих будівель в АДРЕСА_1 в розмірі 1500,00 м2 та дозволено ОСОБА_6 будівництво індивідуального житлового будинку по типовому проекту. Зазначеним рішенням, зобов`язано забудовника ОСОБА_6 одержати у архітектора району будівельний паспорт на забудову. 07.12.2007 КПТІ «Інвентаризатор» розроблено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 . Висновком про стан забудови присадибної ділянки від 09.06.2008 відділу містобудування та архітектури Дергачівської районної державної адміністрації встановлено, що будівництво житлового будинку «А-1» з верандою «а», льоху «Г», літньої кухні «Б» з тамбуром «б», навісу «61», «З» , вбиральні «Е», літній душ «Ж», яма для обладнання «Н», вигрібні ями «И», «К» в АДРЕСА_1 , визнано без порушень норм планування та забудови. Проте, будівництво сараю «Д», гаражу «Л», навісу «М» виконано з порушенням норм планування та забудови. Звертаючись до суду з позовною заявою про визнання за ним право власності ОСОБА_6 обґрунтовував, що у зв`язку з тим, що він не зміг зареєструвати право власності одразу по завершенню будівництва оскільки маються самовільні забудови, тому просив визнати право власності в порядку ст. 331 ЦК України на спірний житловий будинок з надвірними будівлями. Зазначений позов було задоволено рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 28.09.2009 р. у справі №2-1908/09. Натомість, як зазначено позивачем, реєстрація шлюбу відбулась актовим записом в книзі реєстрації шлюбів №10 від 01.03.2008 р. Отже, як вбачається з наведеного, посилання позивачем про те, що вона спільною працею та за спільні кошти будувала спірне майно не є правдими, адже як зазначено в технічному паспорті житловий будинок був побудований вже 07.12.2007 р. на момент його виготовлення. Крім того, 26.06.2008 ОСОБА_6 звертався до відділу містобудування та архітектури Дергачівської районної державної адміністрації з метою прийняття житлового будинку в експлуатацію, проте йому було відмовлено, а саме тому ОСОБА_6 в 2009 році звернувся до суду за захистом свого права. Наявним технічним паспортом на садибний (індивідуальний) спірний житловий будинок вказано, що станом на 07.12.2007 р. будівництво спірного майна завершено. Тому право приватної власності на майно виникло у ОСОБА_6 на підставі ст. 331 ЦК України. Сам лише факт реєстрації права власності 28.09.2009 р. (в періоді перебування в шлюбних відносинах з позивачкою) за ОСОБА_6 житловий будинок, за умови його побудови в 2007 р., підставою для набуття його в спільну сумісну власність в шлюбі бути не може. Позивачкою не доведено в суді, що право на спірний житловий будинок у неї виникло за час їхнього шлюбу ОСОБА_6 . Не доведено, що за час їхнього шлюбу ними добудовано садовий будинок й те, що це майно істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат (ст. 62 Сімейного кодексу України). Разом з тим, доводи ОСОБА_1 про те, що під час спільного подружнього життя з ОСОБА_6 , вони разом за спільні кошти побудували зазначений вище житловий будинок, ґрунтуються лише на усних поясненнях позивачки та належними, допустимими і достатніми доказами не підтверджено. Крім того, як зазначено позивачем 01.03.2008 р. між нею та ОСОБА_6 було укладено шлюб, який був зареєстрований у Козачолопанській селищній раді Дергачівського району Харківської області, про що зроблено відповідний актовий запис в книзі реєстрації актів реєстрації шлюбів №10. 10.12.2012 рішенням Дергачівського районного суду Харківської області у справі №2010/594/12 шлюб між позивачкою та ОСОБА_6 було розірвано. Вимог щодо поділу майна не заявлялось. Відповідно до ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України зазначає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивач в позовній заяві не звертається з вимогою про поновлення строків позовної давності до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя після розірвання шлюбу а також не зазначає поважність причин його пропуску. А тому відповідач вважає, що судом мають бути застосовані наслідки спливу позовної давності, дана позовна заява не підлягає до розгляду, а провадження не підлягало відкриттю.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

03 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом.

15 січня 2021 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею у справі № 619/297/21 провадження № 2/619/440/21 визначено суддю Калмикову Л.К.

08 листопада 2021 року ухвалою суду позовну заяву було залишено без руху.

17 листопада 2021 року позивачем усунені недоліки позовної заяви.

29 листопада 2021 року ухвалою суду було відкрите провадження, призначено підготовче судове засідання на 09 год 00 хв 20 грудня 2021 року.

20 грудня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 09 год 00 хв 12 січня 2022 року.

12 січня 2022 року розгляд справи відкладено.

03 лютого 2022 року розгляд справи відкладено.

У судовому засідання представник позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Плугатирьова Н.В. позов підтримали у повному обсязі, просили його задовольнити з підстав, які зазначені у ньому.

У судовому засідання представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Михайлова Ю.О. просила відмовити у задоволенні позову з підстав, які зазначені у відзиві, та застосувати позовну давність.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 28.09.2009 за ОСОБА_6 визнано право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 27189168 від 02.09.2010 Слатинським КПТІ «Інвентаризатор» за ОСОБА_6 на підставі рішення суду від 28.09.2009 зареєстровано право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 10.12.2012 шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , який був зареєстрований 01 березня 2008 року, розірвано.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ОСОБА_10 та ОСОБА_8 24.12.2015 зареєстрували шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_11 .

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно листа Дергачівської ДНК Харківської області № 2415/01-16 від 28.12.2021 після смерті ОСОБА_12 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно перевірених алфавітних книг обліку спадкових справ з дня смерті та по теперішній час до Дергачівської державної нотаріальної контори надійшла заява 05.11.2018 року від матері спадкодавця - ОСОБА_13 , яка прож. АДРЕСА_2 про прийняття спадщини ,згідно вищевказаної заяви, заведено спадкову справу № 224/2018. Також до Дергачівської державної нотаріальної контори надійшла заява 05.12.2018 року від батька спадкодавця - ОСОБА_14 , який прож. АДРЕСА_2 про прийняття спадщини. Також до Дергачівської державної нотаріальної контори надійшла заява 05.12.2018 року від спадкодавця за заповітом, посвідченого виконкомом Козачолопанської селищної ради Дергачівського району Харківської області - ЛІХАЧЕВА СТАНІСЛАВА СЕРГІЙОВИЧА, який прож. АДРЕСА_1 про прийняття спадщини. Також до Дергачівської державної нотаріальної контори надійшла заява 20.02.2019 року від колишньої дружини спадкодавця - ОСОБА_15 , яка прож. АДРЕСА_3 щодо права власності на підставі ст.. 60 Сімейного кодексу України також надійшла заява 20.02.2019 року від - ОСОБА_15 , яка прож. АДРЕСА_3 , яка діє за малолітню дочку спадкодавця ОСОБА_16 про прийняття спадщини. Більше заяв про прийняття спадщини чи про відмову від спадщини до нотаріальної контори не надходило. Свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

Мотиви суду.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав.

Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Указані правові позиції висловлені Верховним Судом України у постановах від 01 липня 2015 року (справа №6-612цс15), від 25 листопада 2015 року (справа №6-2333цс15), від 16 грудня 2015 року (справа №6-2641цс15), від 07 вересня 2016 року (справа №6-801цс16).

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом (ст.71 СК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Згідно з ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з 01.03.2008 перебували в зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення суду від 10 грудня 2012 року розірвано.

На підставі рішення суду від 2/8.09.2009 ОСОБА_6 отримав у власність житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

З обставин справи вбачається, що спірне майно, придбане під час перебування в зареєстрованому шлюбі, тобто набуте ними за спільні кошти, тому це майно є їх спільною сумісною власністю і підлягає розподілу, оскільки кожна із сторін відповідно до статей 368, 372 ЦК України має право на частину від спільного майна, а державна реєстрація права власності за одним із подружжя порушує законні права та інтереси іншого, як співвласника такого майна.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року в справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року в справі № 404/1515/16-ц, Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11 (далі - Постанова), встановлено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший).

Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Отже, суд дійшов висновку про задоволення позову та визнання за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо застосування позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року (справа № 154/173/16 провадження № 61-16154св19) вказав, що згідно положень частини другої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в частині другій статті 72 СК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17. Вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, слід мати на увазі те, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 374/330/15-ц (касаційне провадження № 61-28121св18).

Відповідач ОСОБА_4 заявив про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Відповідачем не доведено та не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що інформацію про порушення свого майнового права позивач дізнався або повинна була дізнатися понад три роки до звернення до суду.

Суд не бере до уваги посилання відповідача для застосування позовної давності у зв`язку тим, що позивач після розірвання шлюбу протягом трьох років не зверталася до суду, оскільки суд вважає, що позивач дізналася про порушення свого права лише після того, як звернулася до нотаріальної контори, тобто 20 лютого 2019 року

Отже, суд дійшов висновку, що трирічний строк позовної давності, в межах якого ОСОБА_1 мала право звернутися до суду з даними вимогами, не сплинув.

Також суд відмічає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18).

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З метою безумовного дотримання цього конституційного принципу статті 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Міжнародні стандарти у сфері судочинства приділяють значну увагу питанням дотримання принципу змагальності судового процесу.

Так, у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Зв`язок принципів змагальності та рівності акцентовано також у деяких рішеннях Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Салов проти України» (заява №65518/01, п. 87) Суд зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу («Руїс-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), заява №12952/87, п. 63).

У справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) Суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, невід`ємними частинами права на суд необхідно розглядати, зокрема, такі вимоги, як змагальність процесу (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden), заява №10563/83, п. 24-33) та право на ефективну участь (T. проти Сполученого Королівства (T. v. the United Kingdom), заява №24724/94, п. 83-89).

Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» (заява №4241/03, п. 50), в аспекті змагальності, наголошується на тому, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору оцінку фактів, яку їм було надано в межах національного провадження, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд; стаття 6 Конвенції, в той же час, не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або способів їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами. Аналогічна позиція також міститься у рішенні в справі «Олюджіч проти Хорватії» (Olujic v Croatia), №22330/05, п. 77).

В інших рішеннях цього Суду сформовані такі підходи до розуміння принципу змагальності: згідно зі статтею 19 Конвенції обов`язок Суду полягає у забезпеченні дотримання зобов`язання, що здійснюються Договірними сторонами Конвенції, зокрема, його функція не стосується фактів чи законів, які враховані національним судом, якщо тільки вони не порушили прав та свобод, захищених Конвенцією; Суд не може погодитися принципово та абстрактно з тим, щоб незаконно отримані докази можуть бути допустимими («Schenk v. Switzerland, заява №10862/84, п.п 45-46; «Garcia Ruiz v. Spain», заява №30544/96, п. 28; Spang v. Switzerland, №45228/99, п. 32); Суд повторює, що він не уповноважений замінювати свою оцінку фактичних обставин, зроблену національними судовими органами, проте відповідно до прецедентної практики Суду вимога справедливості судового розгляду включає дослідження способу, у який було отримано та представлено докази; завдання Суду, серед іншого, установити, чи провадження в цілому, включно зі способом отримання і представлення доказів, було справедливим у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції («Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands), заява №14448/88, п. 31).

ОСОБА_4 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які зазначені у відзиві.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Відповідно до абз. 1 ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 12, 13, 81, 83, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 351, 352, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; паспорт НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_5 .

Відповідач: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_6 .

Повне судове рішення складено 28 лютого 2022 року.

Суддя Є. А. Болибок