Справа № 161/7449/22 Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р. М.
Провадження № 22-ц/802/987/22 Категорія: 76 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Волинське обласне територіальне медичне об`єднання захисту материнства і дитинства» Волинської обласної ради про скасування наказів щодо призупинення трудових відносин, за апеляційною скаргою відповідача Комунального підприємства «Волинське обласне територіальне медичне об`єднання захисту материнства і дитинства» Волинської обласної ради на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 вересня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом.

Покликався на те, що він тривалий час працює лікарем-хірургом дитячого хірургічного відділення Комунального підприємства «Волинське обласне територіальне медичне об`єднання захисту материнства і дитинства» Волинської обласної ради.

Також вказував, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 31 березня 2022 року його було поновлено на вище зазначеній посаді, а рішення суду в цій частині допущено до негайного виконання. Оскільки, роботодавець добровільно рішення не виникав, то ним було подано виконавчий лист до Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів). 11 квітня 2022 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження та зобов`язано адміністрацію відповідача виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.

Крім того позивач зазначав, що наказом №263-ОС/К від 12 квітня 2022 року його було поновленно на посаді лікаря-хірурга дитячого хірургічного відділення КП «Волинське обласне територіальне медичне об`єднання захисту материнства і дитинства» Волинської обласної ради та ознайомлено з даним наказом. Однак, до роботи він допущений не був, так як згідно наказу генерального директора медичного закладу №264-ОС від 12 квітня 2022 року дію трудового договору з ним було призупинено до закінчення в Україні періоду воєнного стану.

Вважаючи, зазначений наказ таким, що не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та порушує його трудові права, позивач ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним та скасувати наказ №264-ОС від 12 квітня 2022 року, виданий генеральним директором Комунального підприємства «Волинське обласне територіальне медичне об`єднання захисту материнства і дитинства» Волинської обласної ради про призупинення з ним дії трудового договору з 12 квітня 2022 року і до закінчення в Україні періоду дії воєнного стану та відшкодувати йому понесені судові витрати зі сплати судового збору.

Під час розгляду справи, у зв`язку з тим, що відповідач наказом №455-ОС/К від 28 липня 2022 року вніс зміни до наказу №264-ОС/К від 12 квітня 2022 року, яким пункт 1 було викладено в іншій редакції, а саме: призупинити дію трудового договору з ОСОБА_1 з 12 квітня 2022 року до 28 липня 2022 року, позивач збільшив позовні вимоги і просив суд визнати незаконними та скасувати наказ №264-ОС від 12 квітня 2022 року, наказ №455-ОС/К від 28 липня 2022 року і відшкодувати йому понесені судові витрати зі сплати судового збору. Заяву позивача про збільшення позовних вимог протокольною ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 вересня 2022 року було задоволено.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконними та скасовано накази КП «Волинське обласне територіальне медичне об`єднання захисту материнства і дитинства» Волинської обласної ради №264-ОС/К від 12 квітня 2022 року та №455-ОС/К від 28 липня 2022 року.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити та відшкодувати йому понесені судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що дії адміністрації комунального підприємства, щодо призупинення трудових відносин з позивачем ОСОБА_1 є правомірними і відповідають вимогам чинного законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване відповідачем рішення суду першої інстанції законним і обгрунтованим, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, оспорювані позивачем накази про призупинення з ним трудових відносин, видані відповідачем, є незаконними та суперечать вимогам чинного законодавства України.

Такий висновок суду є правильний.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 22 січня 1990 року працював у відповідача на різних посадах, а з 29 квітня 2021 року працював лікарем-хірургом дитячого хірургічного відділення у данному лікувальному закладі. Наказом від 31 липня 2021 року його у зв`язку із закінченням строку трудового договору, на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, було звільнено з роботи.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 31 березня 2022 року, яке залишене без змін постановою Волинського апеляційного суду від 19 липня 2022 року, ОСОБА_1 було поновлено на роботі на посаді лікаря-хірурга дитячого хірургічного відділення (а.с. 32-37). Рішення в частині поновлення позивача на роботі було допущено до негайного виконання.

Оскільки, відповідач добровільно не виконав рішення суду, то за заявою ОСОБА_1 та на підставі виданого судом виконавчого листа державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) 11 квітня 2022 року було відкрито виконавче провадження (а.с. 10).

На підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 березня 2022 року наказом №263-ОС/К від 12 квітня 2022 року позивача ОСОБА_1 поновлено на посаді лікаря-хірурга дитячого хірургічного відділення КП «Волинське обласне територіальне медичне об`єднання захисту материнства і дитинства» Волинської обласної ради» (а.с. 11).

Крім того, як вбачається з наявного в матеріалах справи наказу №264- ОС/К від 12 квітня 2022 року, відповідач, зіславшись на особливості роботи медичного закладу у період воєнного стану, зменшення кількості пацієнтів та на ст.. 13 Закону України від 15 березня 2022 року «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», призупинив дію трудового договору з позивачем ОСОБА_1 з 12 квітня 2022 року і до закінчення в Україні періоду дії воєнного стану (а.с. 12).

Також встановлено, що 28 липня 2022 року, під час розгляду даног спору судом першої інстанції, відповідач КП «Волинське обласне територіальне медичне об`єднання захисту материнства і дитинства» Волинської обласної ради видав наказ №455-ОС/К про внесення змін до наказу №264-ОС/К від 12 квітня 2022 року, виклавши п. 1 цього наказу в наступній редакції: «З ОСОБА_1 , лікарем-хірургом дитячого хірургічного відділення КП «Волинське обласне територіальне медичне об`єднання захисту материнства і дитинства» Волинської обласної ради, призупинити дію трудового договору з 12 квітня 2022 року до 28 липня 2022 року» (а.с. 40 ).

Згідно наказу №474-ОС/К від 28 серпня 2022 року ОСОБА_1 лікаря хірурга дитячого хірургічного відділення КП «Волинське обласне територіальне медичне об`єднання захисту материнства і дитинства» Волинської обласної ради, на підставі поданої ним заяви від 27 серпня 2022 року, звільнено з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України (а.с. 50-51).

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

У пункті 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004 вказано, що «згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (частина перша); держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності (частина друга). Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Реалізація права громадянина на працю здійснюється шляхом укладення ним трудового договору і виконання кола обов`язків за своєю спеціальністю, кваліфікацією або посадою, яка передбачається структурою і штатним розписом підприємства, установи чи організації. Конституційний принцип рівності не виключає можливості законодавця при регулюванні трудових відносин встановлювати певні відмінності у правовому статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій, у тому числі вводити особливі правила, що стосуються підстав і умов заміщення окремих посад, якщо цього вимагає характер професійної діяльності».

Разом з тим відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (далі Указ) в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Відповідно до змін, внесених Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-ІХ продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Статтею 1 Закону України від 15 березня 2022 року №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ, тут і далі в редакції, яка була чинною на день видання оспорюваного позивачем наказу) передбачено, що цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України« Про правовий режим воєнного стану».

На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43,44Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до підпункту 5 пункту 1 статті 6 Закону № 2136-ІХ в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 2136-ІХ главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

З огляду на вище викладене положення Закону № 2136-ІХ,які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю - мають пріоритет незастосування наперіод дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону № 2136-ІХ також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Частиною 1 статті 13 Закону № 2136-ІХ визначено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що про призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Таким чином, Закон № 2136-ІХ надав право роботодавцю призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин, та не виплачувати у період призупинення заробітну плату, гарантійні та компенсаційні виплати працівникам.

Разом з тим, як вбачається з аналізу положень частини 1 статті 13 Закону, таке право роботодавця настає за певних умов. Такими умовами призупинення трудового договору з працівником є абсолютна неможливість через збройну агресію: роботодавцем надати роботу, а працівником - виконувати її. До того ж побудова цієї норми закону вказує на те, що законодавець передбачив одночасне настання як неможливості роботодавцем надати роботу, так і неможливість виконувати цю роботу працівником.

Отже, спеціальна норма права передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому, роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, а працівник не може виконати роботу. Лише наявність правової норми яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права.

Щодо абсолютної неможливості надавати роботу та виконувати її, то роботодавець має перебувати в таких обставинах коли він не може надати роботу працівнику, в свою чергу, працівник - не може виконати роботу. Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору може свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Аналіз наведених правових норм та підзаконних нормативних актів дає підстави для висновку, що за умови, якщо працівник має можливість виконувати роботу, а роботодавець незважаючи на бойові дії не позбавлений можливості забезпечити працівника роботою та належними умовами праці, то відсутні правові підстави для призупинення дії трудового договору з працівником.

Саме такий висновок, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, зробив суд першої інстанції та цілком підставно і обґрунтовано ухвалив рішення про задоволення позову.

Також, колегія суддів вважає, що посилання відповідача в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час розгляду справи щодо прийняття заяви позивача про збільшення позовних вимог, не впливає на правильність вирішення спору по суті і не може бути підставою для скасування законного і обґрунтованого рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, оскаржуване судове рішення, на думку колегії суддів відповідає вимогам закону й підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду першої інстанції і являються суб`єктивним тлумаченням норм матеріального та процесуального права відповідачем та не впливають на законність і обґрунтованість оскаржуваного ним рішення.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу відповідача Комунального підприємства «Волинське обласне територіальне медичне об`єднання захисту материнства і дитинства» Волинської обласної ради залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді