Справа № 936/1237/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 грудня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Джуги С.Д., Мацунича М.В.,

з участю секретаря - Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шуста Василь Васильович, на рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 22 квітня 2022 року (повний текст рішення складено 26.04.2022, суддя Софілканич О.А.) у справі № 936/1237/21 за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи- підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку, моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що у період із 01.10.2019 по 30.04.2021 перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 , про що свідчить запис у її трудовій книжці серії НОМЕР_1 .

Наказом №2 від 30.04.2021 її було звільнено згідно ст. 38 КЗпП України, де зазначено причину звільнення - за власним бажанням, без поважних причин.

Вказувала, що будь-якої заяви про звільнення не подавала і не підписувала, з наказом про звільнення її не ознайомлювали.

За час трудових відносин з відповідачем, заробітна плата їй взагалі не виплачувалась і при звільненні відповідач не провів з нею повний розрахунок, тому ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 : - заборгованість по заробітній платі в сумі 94303 грн, розраховану з розміру мінімальної заробітної плати, передбаченої Законом України «Про державний бюджет України» на відповідний рік; - виплати за дві невикористані відпустки у розмірі 12000 грн; - середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення; - 5000 гривень у відшкодування моральної шкоди, а також вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 22квітня 2022року позов ОСОБА_2 - задоволено.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в розмірі 94 303 гривень; грошову компенсацію за невикористані відпустки в сумі 12000 гривень; середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення в сумі 66 818 гривень 85 копійок та 5000 гривень у відшкодування моральної шкоди, а всього - 178 121 тисячу 85 копійок.

Допущено негайне виконання рішення про стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в дохід держави 908 грн судового збору.

На це рішення подав апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шуста В.В. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 .

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що на момент ухвалення рішення, органом досудового розслідування не встановлено факт невиплати заробітної плати ОСОБА_2 за період із 01.10.2019 по 30.04.2021, а позивачка не надала доказів невиплати заробітної плати за такий період.

Сторони та їх представники в судове засідання не з`явились. Причому відповідач та його представник не з`явились в судове засідання втретє. Представник позивача, який був присутній в судовому засіданні апеляційного суду 08.11.2022, був повідомлений про судове засідання 8 грудня 2022 під розписку. Крім того, на сайті судової влади доступні персоналізовані відомості про автоматичний розподіл справ та розклад засідань. Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення ЄСПЛ у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07.07.1989).

Клопотань про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходило

Зважаючи на те, що позиція відповідача апеляційному суду відома, оскільки викладена у апеляційній скарзі, колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності сторін та їх представників. Відповідно до положень ст. 247 ч. 2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що наказом №4 від 30.09.2019 ФОП ОСОБА_1 прийнято на роботу позивачку ОСОБА_2 на посаду підсобний робітник з 01.10.2019, а 30.04.2021 на підставі наказу №2 від 30.04.2021 позивачку звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці ОСОБА_2 (а.с.7).

Факт прийняття ОСОБА_2 на роботу ФОП ОСОБА_1 підтверджується також відповіддю директора Воловецької районної філії Закарпатського обласного центру зайнятості №61/706.1-13 від 14.02.2022 - у 2019 році ОСОБА_2 перебувала на обліку в пошуку роботи та 01.10.2019 працевлаштована до ФОП ОСОБА_1 (а.с.31).

Позивач стверджувала, що за період роботи їй не виплачувалася своєчасно заробітна плата, і в день звільнення - 30.04.2021 - повний розрахунок з нею проведений не був. Також зазначала, що будь-якої заяви про звільнення позивачка не подавала і не підписувала. З наказом про звільнення її не ознайомлено. Доказів протилежного суду представлено не було та не спростовано представником відповідача.

З приводу порушення відповідачем трудових прав, ОСОБА_2 зверталася до органу поліції, де за її зверненням 26.07.2021 було розпочато кримінальне провадження №0000045 за ч.1 ст.175 КК України.

Апеляційним судом було витребувано таке кримінальне провадження. Встановлено, що постановою старшого дізнавача сектору дізнання ВП №2 Мукачівського РУП ГУНП в Закарпатській області лейтенанта поліції Андрійчак Т.В. від 26.10.2021 було закрито кримінальне провадження з мотивів п.2 ч.1 ст.284 КПК України (а.с.8-11). Як вбачається з матеріалів кримінального провадження №0000045, після скасування постанови від 26.10.2021, провадження було закрито постановою від 10.03.2022. У вказаній постанові зазначено, що ОСОБА_1 показав, що виплату заробітної плати працівникам здійснював готівкою. Надав дізнавачу ряд документів, які підтверджують, що ОСОБА_2 у нього працювала. Також у постанові дізнавача зазначено, що згідно довідки № 318 від 04.08.2021, наданої ОСОБА_2 , їй здійснювалась виплата заробітної плати до березня 2021 року включно

Колегія суддів констатує, що довідка № 318 від 04.08.2021 - це інформація, надана Пенсійним фондом України про суми заробітку ОСОБА_2 для нарахування пенсії.

Також апеляційним судом від Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області було витребувано відомості щодо нарахованої та виплаченої ОСОБА_2 заробітної плати за період з 01.10.2019 по 30.04.2021.

Згідно інформації, наданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області, у зазначений період (крім травня та червня 2020 року) ФОП ОСОБА_1 нараховувалась ОСОБА_2 заробітна плата на рівні мінімальної заробітної плати, встановленої у відповідні періоди Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідні роки. Також зазначено, що інформація про виплату заробітної плати у Реєстрі застрахованих осіб не обліковується.

Таким чином, інформація Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області не є підтвердженням саме виплати позивачу заробітної плати.

Позивач стверджувала, що заробітна плата їй не виплачувалась.

Представник відповідача - адвокат Шуста В.В. - в судовому засіданні суду першої інстанції зазначив, що позивачка отримувала заробітну плату готівкою, однак докази проведення відповідних виплат відповідач надати можливості не має.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України «Про оплату праці»); заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не раніше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів (ст. 115 КЗпП України).

Відповідно до Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 29 грудня 2017 року N 148, для видачі заробітної плати готівкою використовується відомість на виплату готівки, гроші видаються під підпис про їх одержання.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідач стверджував, що проводив виплату працівникам заробітної плати готівкою Проте належних та допустимих доказів отримання позивачем заробітної плати - відомостей на виплату готівки із підписами позивача про одержання коштів - відповідачем суду першої інстанції надано не було. Не було таких доказів надано і апеляційному суду на виконання ухвали апеляційного суду від 29.09.2022 про витребування доказів.

У відповідності до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Доказів проведення такого розрахунку відповідачем також не надано.

Судом першої інстанції було вірно визначено розмір заробітної плати, яка була нарахована, але не виплачена позивачу за період з 01.10.2019 по 30.04.2021: 3 місяці х 4173 грн = 12519 грн; 8 місяців х 4723= 37784 грн; 4 місяці х 5000 грн = 20000 грн; 4 місяці х 6000 грн= 24000 грн, а всього - 94 303 грн 00 копійок.

Також відповідачем не було надано суду належних та допустимих доказів того, що позивачу протягом роботи у відповідача надавались щорічні відпустки та проводилась їх оплата.

Частинами 1, 2 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

В той же час, судом першої інстанції було безпідставно стягнуто з відповідача компенсацію за невикорстані позивачем відпустки у розмірі 1200 грн.

Відповідно до ст 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Відповідно до ст 9 цього Закону до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховується, зокрема, час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка.

Оскільки позивач працювала у відповідача у період із 01.10.2019 по 30.04.2021 - один рік і сім місяців - тому на користь позивача слід стягнути компенсацію за невикористану відпустку, тривалість якої, пропорційно відпрацьованому часу, становить 38 календарних днів.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Отже, в даному випадку, обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки слід проводити за останні 12 календарних місяців роботи, що передують звільнення позивача.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

За період з 01.05.2020 по 30.04.2021 - 12 місяців перед звільнення позивача, виходячи з мінімальної заробітної плати, яка нараховувалась позивачу, сумарний заробіток позивача становить 62892 грн. (з травня по серпень 2020 року - по 4723 грн; - вересня по грудень 2020 року - по 5000 грн; з січня по квітень 2021 року - по 6000 грн).

Усього за даний період було 10 святкових та неробочих днів: 01.05.2020, 11.05.2020, 08.06.2020, 29.06.2020, 24.08.2020, 14.10.2020, 25.12.2020, 01.01.2021, 07.01.2021, 08.03.2021.

Отже, компенсація позивачу за невикористані дні відпустки становить 6732,08 грн (365-10 = 355 днів; 62892 : 355 = 177.16; 38 х 177.16 = 6732,08).

Частиною першою статті 117 КЗпП України (у редакції на час ухвалення рішення) передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини.

Оскільки судом встановлено, що відповідачем порушені строки виплати заробітної плати позивачеві, повний розрахунок не проведений і на час розгляду справи, вина власника не виключається при фінансових труднощах підприємства чи відсутності коштів на розрахунковому рахунку, тому з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 117 КЗпП України правомірно стягнуто середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з 01.05.2021 по день ухвалення рішення судом першої інстанції - 22.03.2022, розрахунок якого проведено відповідно до п. 8 Постанови КМУ №100 від 08.02.95 (з наступними змінами).

Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.05.2021 по 22.04.2022 - за 245 робочих днів - становить 66 818 грн. 85 коп, (1 день=272,73 гривень (6000 грн:22 робочі дні березень-квітень).

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо розміру відшкодування моральної шкоди.

Правові позиції щодо відшкодування спричиненої працівнику моральної шкоди викладена у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12, яких притримується і Верховний Суд (зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду від 13 серпня 2020 року у справі № 127/16375/19 (провадження 61-7321св20).

Згідно із ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Беручи до уваги характер та обсяг страждань, яких позивач зазнала в зв`язку з порушенням її прав з боку відповідача щодо тривалої невиплати їй заробітної плати та розрахунку при звільненні, відсутність засобів до існування, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що протиправними діями відповідача позивачу завдано моральної шкоди, та, з урахуванням принципів розумності та справедливості на його користь із відповідача підлягає стягненню 5000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 172853.93 грн (94303+6732,08+66818,85+5000).

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем не доведено, що їй не виплачувалась заробітна плата. Колегія зазначає, що не може бути доведено ті факти, яких не було. У справах про захист трудових прав саме роботодавець, як сильніша сторона у трудових відносинах, зобов?язаний довести відповідні обставини. В даній справі, ФОП ОСОБА_1 зобов?язаний був належними та допустимими доказами довести, що ним проводилась виплата заробітної плати позивачу.

Зважаючи на викладене, рішення місцевого суду, через невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права щодо нарахування компенсації за невикористану відпустку слід змінити з підстав, передбачених п.п.3, 4 ст 376 ЦПК України, виклавши перший і другий абзаци резолютивної частини рішення у новій редакції.

Керуючись ст.368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п.3,4 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шуста Василь Васильович - задовольнити частково.

Рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 22 квітня 2022 року - в частині стягнутого розміру грошової компенсації за невикористані відпустки змінити та викласти перший і другий абзаци резолютивної частини рішення у новій редакції.

Позов ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) заборгованість по заробітній платі в розмірі 94 303 (дев`яносто чотири тисячі триста три) гривень 00 копійок, грошову компенсацію за невикористані відпустки в сумі 6732 (шість тисяч сімсот тридцять дві) гривні 08 копійок, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені по день ухвалення судового рішення в сумі 66818 гривень (шістдесят шість тисяч вісімсот вісімнадцять) гривень 85 копійок та 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок у відшкодування моральної шкоди, а всього - 172 853 (сто сімдесят дві тисячі вісімсот п`ятдесят три) гривні 93 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 грудня 2022 року.

Головуюча:

Судді: