ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/5167/19 Головуючий суддя І інстанції Єрмоленко В. Б.
Провадження № 22-ц/818/299/22 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: надання послуг
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2022 року м. Валки.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В., Котелевець А.В.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Єрмоленко В.Б., по цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за опалення та гарячу воду, та

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за опалення та гарячу воду.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 є споживачем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, які надаються підприємством за адресою: АДРЕСА_1 . Внаслідок несплати за надані послуги за період з 01 травня 2012 року по 30 червня2019 року за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 53600,74 грн.

На підставі викладеного позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь КП «ХТМ» заборгованість за послуги з теплопостачання у розмірі 53600,74 грн, та відповідно до ст. 625 ЦК України три проценти річних у сумі 1 481,86 грн та інфляційні витрати у сумі 22 047,35 грн, а також відшкодувати понесені позивачем судові витрати.

11 червня 2020 року ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якому просив позов КП «ХТМ» залишити без задоволення та застосувати до вимог позивача позовну давність.

В обґрунтування відзиву зазначив, що йому належить 57/200 частин спірної квартири, а тому стягнення усієї суми заборгованості є неправомірним, він має сплачувати комунальні послуги лише пропорційно до своєї частки.

Крім того, з урахуванням строку позовної давності позивач має право вимоги лише до трирічної заборгованості, яка виникла за період з 22 липня 2016 року по 22 липня 2019 року та становить 36801.64 грн., а також 3% річних 125,74 грн, інфляційні втрати - 4678.24 грн. Зважаючи на його частку у спільному майні (57/200 28,5%) розмір можливої заборгованості за опалення за вищевказаний період становить 36801.64 * 28,5 /100 = 10488,50 грн, інфляційних втрати - 4678.24 * 28,5 / 100 = 1333, 30 грн, 3% відсотки річних - 125.74 *28,5/100 = 35,85 грн.

Також вказав про недоведеність розміру наданих позивачем за кожен місяць, оскільки розмір нарахованих послуг з липня 2016 нараховувався відповідно до таких показників, що не відповідають місячному тарифу, вказаному у відомості нарахувань і оплат за теплову енергію з урахуванням періоду платежу. Інші показники, які б дозволили перевірити розмір заборгованості за період з 22 липня 2016 року по 22 липня 2019 року, позивач не надав. Відповідач не погодився з наданою позивачем відомістю нарахувань і оплат за теплову енергію з урахуванням періоду платежу, яка не є первинним документом, оскільки формується на основі даних, зібраних з інших джерел.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 грудня 2020 року позов КП «ХТМ» задоволено частково.

В межах трирічного строку позовної давності було стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «ХТМ» заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 01 липня 2016 року по 30 червня 2019 року у сумі 42865,24 грн, інфляційні втрати у розмірі 4675,24 грн, 3% річних у сумі 125,74 грн. та 1921 грн судового збору.

У іншій частині позов КП «ХТМ» залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, ОСОБА_1 є споживачем послуг, що надаються КП «ХТМ», проте ним не виконано обов`язок щодо своєчасного розрахунку за послуги з теплопостачання, а тому з нього на користь КП «ХТМ» підлягає стягненню заборгованість за надані послуги, а також інфляційні втрати, 3% річних в межах строку позовної давності.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове рішення про залишення позову банку без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, є незаконним та обґрунтованим внаслідок неправильного встановлення обставин по справі, неналежної оцінки доказів.

В обґрунтування скарги судом помилково визначено/розраховано розмір заборгованості, оскільки вона має вираховуватись за період з липня 2016 року по 30 червня 2019 року та дорівнює 36801,64 грн.

Висновки суду щодо солідарної відповідальності боржника є помилковими та стягненню підлягає заборгованість пропорційно розміру частки у власності, а саме - 28,5%.

Також, при частковому задоволенні позову судом першої інстанції стягнуто судовим збір в повному обсязі, що є порушенням процесуального права.

Відповідно до статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у частині першій статті 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомлення учасників справи.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України:

1. Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

2. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду в оскарженій частині відповідає не повністю.

Матеріали справи свідчать, що відповідач с АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 29 грудня 2006 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Я.В. за реєстровим №5596 (а. с. 46, 87-88).

24 вересня 2010 року на підставі заяви відповідача особовий рахунок за вищевказаною адресою переоформлено на ОСОБА_1 (а. с. 89).

За визначеннями, які зазначені у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, чинного на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України від 24 червня 2004 року № 1875-IV), житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Такі послуги надаються споживачу - фізичній чи юридичній особі, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути єдиною підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та підтверджена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18).

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Отже, обов`язок сплачувати за надані послуги у даному випадку ґрунтується на їх споживанні відповідачем, що відповідає нормі п. 4 ч. 1 ст. 11 ЦК України.

У разі наміру споживача припинити надання послуг з централізованого теплопостачання, він не був позбавлений можливості у передбачений законом спосіб провести відключення приміщення від мереж теплопостачання, а також звернення до позивача з відповідною претензією, однак відповідних документів з цього приводу до суду відповідачем не було надано.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь - якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Правом вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних кредитор наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Саме такого правового висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Встановивши, що КП «ХТМ» надає послуги з централізованого опалення у квартиру АДРЕСА_2 та відповідач є споживачем вказаних послуг, суд першої інстанції правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення заборгованості в межах строку позовної давності.

Разом з тим, суд помилився із сумою стягнення.

Як вбачається з відомості нарахувань та оплат за теплову енергію з врахуванням періоду платежу за період з жовтня 2016 року (початок опалювального періоду в межах строку позовної давності) по червень 2019 року відповідачу за послуги за опалення та гарячу воду та нараховано: 722,05 +1508,37 +2062,87 + 1955,17 +1938,04 +1302,65 +74,31 +747,17 +1938,36 + 1852,28 + 2640,74 + 2799,68 + 2520,07 + 359,44 + 273,3 + 2366,12 + 2734,97 + 3509,44 +2901,75, 2157,32 +437,57, а всього 36801,64 грн.

Отже, саме вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь КП «ХТМ» в рахунок погашення заборгованості за надані послуги.

Щодо стягнення інфляційних втрат та 3% відсотки річних, то вказані суми також підлягають зміні, виходячи з таких розрахунків.

Розмір інфляційних витрат визначається за допомогою середніх індексів інфляції із розрахунку за кожен місяць, а потім: сума боргу: 100*індекс інфляції.

Розмір 3 % річних визначено за допомогою наступної формули: (сума боргу) : 100*3* (дні) : 365 (для 2016 року 365).

Також, суд враховує, що відповідно до п 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Отже, штрафна санкції підлягають нарахуванню з 21 дня наступного місяця, що настає за розрахунковим.

Період виникнення заборгованостіКількість днівНараховано за вказаний місяць3% річнихСукупний індекс інфляціїІнфляційній втрати
01.10.201621.11.,0556,431,20,65
01.11.201621.12.8,37114,181,43,38
01.12.201621.01.2,87150,901,76,60
01.01.201721.02.5,17138,041,21,73
01.02.201721.03.8,04132,371,73,74
01.03.201721.04.2,6585,651,3,97
01.04.201721.05.201777074,314,701,,16
01.10.201721.11.,1735,991,1,64
01.11.201721.12.8,3688,581,7,56
01.12.201721.01.2,2879,931,89,38
01.01.201821.02.0,74107,221,44,03
01.02.201821.03.9,68107,231,25,45
01.03.201821.04.0,0790,101,81,32
01.04.201821.05.,4411,961,5,86
01.10.201821.11.,34,961,2,23
01.11.201821.12.6,1237,141,6,27
01.12.201821.01.4,9735,971,1,65
01.01.201921.02.9,4437,211,4,02
01.02.201921.03.1,7524,091,,78
01.03.201921.04.,3212,411,0019654,24
01.04.201921.05.201940437,541,440,995
36801,641356,52 4084,65

Відповідно до частини першої та шостої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Зважаючи, що за період з липня 2016 року по червень 2019 року позивачем пред`явлено до стягнення 3% річних у сумі 125,74 грн, то саме сума підлягає стягненню, а не 1356, 52 грн.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи; з порушенням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги частково спростовують висновки суду, тому відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції частково задовольняє апеляційну скаргу та змінює рішення суду першої інстанції, зменшивши розмір заборгованості за послуги з теплопостачання, що підлягає стягненню з 42865,24 до 36801,64 грн, інфляційних втрат з 4675,24 грн до 4084,65 грн. Загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню становить 41012,03 грн.

Щодо оводів відповідача, що стягненню підлягає заборгованість лише пропорційно до його долі в спільному майні, то суд керується таким.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Стаття 360 ЦК України передбачає, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Згідно зі статтею 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом частин першої-третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до статті 179 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 10, 13 «Правил користування приміщеннями жилих будинків і гуртожитків», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, передбачений порядок поділу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартир в разі, якщо між ними відсутня згода щодо сплати, а саме за послуги з централізованого опалення, з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалюваної та загальної площі приміщення, яким користується власник, співвласник, наймач (орендар).

Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 20 січня 2020 року у справі № 711/8946/18, провадження № 61-12907св19 чинним законодавством прямо не передбачено відкриття окремого рахунку для оплати житлово-комунальних послуг співвласнику майна лише після встановлення порядку користування цим майном або виділення в натурі частки в спірному майні. Наведені з цього приводу доводи скарги ґрунтуються на неправильному розумінні позивачем законодавства, оскільки відсутність прямої заборони чи дозволу в нормативно-правових актах України щодо відкриття окремого особового рахунку на сплату житлового-комунальних послуг не свідчить про неправильність висновків судів попередніх інстанцій. Системний аналіз зазначених вище норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави дійти висновку про те, що відкриття на ім`я позивача окремого особового рахунку для сплати ним житлово-комунальних послуг в розмірі, що є пропорційним розміру належної йому частини квартири, можливе лише після вчинення співвласниками дій, а саме відкриття окремих особових рахунків на кожного із співвласників після виділення часток кожного із співвласників та встановлення порядку користування спірною квартирою, оскільки для відкриття окремих особових рахунків має бути зазначено яка площа приміщення виділяється особі в користування і яка площа залишається в спільному користуванні. При цьому Верховний Суд звертає увагу, що оскільки між сторонами ні у добровільному порядку на підставі укладеного договору, ні у судовому порядку не визначений порядок користування належної їм квартири, відсутні підстави для розподілу оплати за надані житлово-комунальні послуги відповідно до фактично займаної сторонами площі квартири, або фактично спожиті житлово-комунальні послуги, а тому відповідно й відсутні підстави для відкриття окремого особового рахунку на ім`я одного зі співвласників.

Отже, зважаючи, що питання виділення часток кожного із співвласників та встановлення порядку користування спірною квартирою не вирішувалось, відповідач користувався усією площею квартири, особовий рахунок відкрито на його ім`я, то стягненню підлягає сума, вирахувана виходячи з загальної площі приміщення, а не відповідно до частки с у спільній квартирі. Це не позбавляє його права після сплати всього боргу позиватися до інших співвласників у регресному порядку щодо відшкодування у відповідній частині переплат.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивачем сплачено 1921 грн судового збору, при оскарженні судового рішення відповідачем сплачено судового рішення 2881,50 грн.

Оскільки позовні вимоги позову КП «ХТМ» задоволено частково, а саме на 76,51%, то судовий збір, що підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам становить 1921 * 76,51/100 = 1469,76 грн.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, а тому з позивача на користь відповідача необхідно стягнути судовий збір пропорційно розміру незадоволених позовних вимог підприємства, що становить: 2881,50*(100-76,51)/100=676,86 грн.

Таким чином, відшкодуванні понесених сторонами судових витрат у цій справі в результаті зустрічного зарахування цих сум остаточно покладається на відповідача, в сумі: 1469,76 676,86 = 792,90 грн.

З урахуванням викладеного, колегія суддів на підставі частини десятої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню різниця понесених судових витрат у розмірі 676,86 грн.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 грудня 2020 року змінити.

Зменшити суму, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» в рахунок заборгованості за послуги з теплопостачання за період з 01 липня 2016 року по 30 червня 2019 року з 42865,24 грн до 36801,64 грн (тридцять шість тисяч вісімсот одна грн. 64 коп.), інфляційних витрат з 4675,24 грн до 4084,65 грн (чотири тисячі вісімдесят чотири грн. 65 коп).

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» 792,90 грн (сімсот дев`яносто дві грн. 90 коп.) судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 12 грудня 2022 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В. Бурлака.

А.В. Котелевець.