УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 484/3708/21

провадження № 61-11415ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне сільськогосподарське підприємство «Калина»,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Фесенко Анатолій Леонідович, на постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Калина» про визнання недійсними договорів та скасування рішень про державну реєстрацію прав,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного сільськогосподарського підприємства (далі - ПСП) «Калина» про визнання недійсними договорів та скасування рішень про державну реєстрацію прав.

В обґрунтування вказував, що оспорювані правочини є недійсними, оскільки вчинені під впливом помилки.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області

від 28 липня 2022 року позов задоволено.

Визнано недійсними договори про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) площею 7,2704 га, кадастровий номер :04:000:0188, площею 7,2702 га, кадастровий номер :04:000:0193, площею 10,8055 га, кадастровий номер :04:000:0187, що розташовані в межах території Кінецьпільської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, укладені 7 червня 2019 року ОСОБА_1 та ПСП «Калина».

Скасовано рішення державного реєстратора Врадіївської районної державної адміністрації Миколаївської області № 47970067 від 26 липня 2019 року про реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) площею 7,2704 га, кадастровий номер :04:000:0188, номер запису про інше речове право 32570269; № 47970824 від 26 липня 2019 року про реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) площею 7,2702 га, кадастровий номер :04:000:0193, номер запису про інше речове право 32570653; № 47969536 від 26 липня 2019 року про реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) площею 10,8055 га, кадастровий номер :04:000:0187, номер запису про інше речове право 32569509.

Стягнено з ПСП «Калина» на користь ОСОБА_1 2 270 грн у відшкодування судового збору.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 жовтня 2022 року апеляційну скаргу ПСП «Калина» задоволено, рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 липня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 вересня 2021 року.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПСП «Калина» 4 086 грн у відшкодування судового збору.

Не погоджуючись з постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 жовтня 2022 року, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Фесенко А. Л., 16 листопада 2022 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене судове рішення і залишити в силі рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 липня 2022 року.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Підставою касаційного оскарження постанови Миколаївського апеляційного суду від 19 жовтня 2022 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 632/616/19 (провадження № 61-10832св21), від 10 квітня 2019 року у справі № 522/9562/16-ц (провадження № 61-38432св18)

(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності постанови суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення і задовольняючи позов, Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області виходив із встановлення обставин, які вказують на неправильне сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин договору емфітевзису, що вплинуло на його волевиявлення. Такими обставинами суд вважав вік позивача, неодноразові усні та письмові звернення щодо розірвання договорів емфітевзису за згодою сторін, виявлене бажання позивача не передавати відповідачу прав щодо розпорядження його земельними ділянками та відсутність фактичної передачі грошей і спірного нерухомого майна за оспорюваними договорами.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушено норми процесуального права.

Апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 не довів, що на момент укладення оспорюваних договорів емфітевзису він помилявся стосовно правової природи укладених правочинів, а також те, що існували обставини, які зумовлюють визнання цих договорів недійсними, оскільки, укладаючи договори, він усвідомлював їх істотні умови і правові наслідки їх укладення.

Суд зазначив, що зміна рішення позивача після укладення правочинів не повинна створювати уявлення про наявність помилки на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходив з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, всі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати лише підставами для його розірвання.

За таких обставин Миколаївський апеляційний суд відмовив у задоволенні позову у зв`язку з недоведенням ОСОБА_1 своїх вимог.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належать три земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 10,8055 га з кадастровим номером :04:000:0187, площею 7,2702 га з кадастровим номером :04:000:0193, площею 7,2704 га з кадастровим номером :04:000:0188, які розташовані на території Кінецьпільської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

1 вересня 2016 року ОСОБА_1 передав в оренду ПСП «Калина» вищезазначені земельні ділянки строком на сім років до 1 вересня 2023 року. Рішення про державну реєстрацію права оренди прийнято 23 жовтня 2016 року.

На виконання своїх зобов`язань за договорами оренди землі ПСП «Калина» сплатило ОСОБА_1 орендну плату за користування земельними ділянками у розмірі 422 000 грн.

З відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно апеляційним судом установлено, що 6 червня 2019 року ОСОБА_1 та ПСП «Калина» укладено договори про дострокове розірвання вищезазначених правочинів щодо оренди землі, державна реєстрація яких відбулася 26 липня 2019 року.

7 червня 2019 року ОСОБА_1 та ПСП «Калина» уклали договори про право користування належними позивачу земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) строком на 11 років. Сторонами договору власноручно підписаний кожний аркуш договору. Підписанням договору сторони запевнили один одного, що бажають реального настання правових наслідків договору і не помиляються щодо обставин договору.

7 червня 2019 року та 8 червня 2019 року ОСОБА_1 отримав за договорами емфітевзису 120 000 грн плати за користування ділянками та натуроплату у розмірі 22 900 грн. У всіх платіжних документах зазначено, що це оплата саме за договором емфітевзису, а не за договором оренди.

Рішення про державну реєстрацію прийнято 26 липня 2019 року державним реєстратором Врадіївської районної державної адміністрації Миколаївської області Калашнік О. Ю.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

За змістом статті 229 ЦК України, під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто, в причинах, які спонукали до його укладення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами своїх вимог.

Суд апеляційної інстанції виходив з принципу змагальності сторін і зазначив, що сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції.

Встановивши, що ОСОБА_1 доказів на підтвердження своїх вимог не надано, апеляційний суд правильно відмовив у задоволенні позову.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що не відноситься до визначених статтею 400 ЦПК України повноважень касаційного суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 632/616/19 (провадження № 61-10832св21), від 10 квітня 2019 року у справі № 522/9562/16-ц, є безпідставними, оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними з правовідносинами у справі № 484/3708/21.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У справі № 632/616/19 судом апеляційної інстанції встановлено наявність обставин, які вказують на неправильне сприйняття особою фактичних обставин договору емфітевзису, що вплинуло на його волевиявлення.

У справі № 522/9562/16-ц правовідносини виникли щодо визнання договору дарування квартири недійсним і судом першої інстанції, рішення якого касаційним судом залишено в силі, встановлено, що позивач помилилась щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення сторонами.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Фесенко А. Л., на постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 жовтня 2022 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, прийнятою з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Фесенко А. Л., на постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 жовтня 2022 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Фесенко Анатолій Леонідович, на постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Калина» про визнання недійсними договорів та скасування рішень про державну реєстрацію прав.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук