Справа № 307/1064/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 грудня 2022 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Собослой Г.Г.,

суддів: Готра Т.Ю., Мацунич М.В.,

з участю секретаря: Терпай С.М..

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 03 березня 2021 року у справі № 307/1064/18 (Головуючий: Бобрушко В.І.), -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Тячівського районного нотаріального округу Бондар Е.Ш. про визнання договору дарування удаваним, визнання правочину договором купівлі-продажу, визнання осіб покупцями, визнання права власності на нерухоме майно.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначав, що з ОСОБА_4 (дочкою відповідачки ОСОБА_2 ) вони проживали разом як одна сім`я без реєстрації шлюбу з лютого 2001 року. Позивач із відповідачкою ОСОБА_4 познайомилися наприкінці 2000 року в Португалії, де працювали на заробітках, разом винаймали квартиру та жили як звичайна сім`я. Вони разом харчувалися, гуляли, відпочивали і проживали.

Дані обставини підтверджуються рішенням суду з питань сім`ї та прав неповнолітніх м. Гімарайнш, Португалія від 02 березня 2018 року.

Проживаючи разом з лютого 2001 року та плануючи подальше спільне життя, з метою набуття спільної власності, в 2002 році вони з ОСОБА_4 вирішили придбати будинок в Україні. Будинок знаходився в АДРЕСА_1 . Так як він на той час знаходився з відповідачкою ОСОБА_4 в Португалії на заробітках, вони вирішили, що питанням купівлі будинку буде займатися мати відповідачки - ОСОБА_2 , яка на той час проживала в с. Новобарово, Тячівського району, Закарпатської області, працювала в школі вчителем і їй зручніше було збирати необхідні документи для купівлі будинку та виконувати всі інші формальності, пов`язані з купівлею будинку. Будинок АДРЕСА_1 належав на праві власності ОСОБА_3 , який жив у Німеччині. Питаннями відчуження будинку від його імені за довіреністю займалася його сестра ОСОБА_5 , що проживала в АДРЕСА_2 , яка шукала покупця на спірний будинок. 02 вересня 2002 року він зі свого рахунку в банку Португалії (Кайша Жерал де Депосітуш) перерахував кошти у рахунок купівлі будинку АДРЕСА_1 на рахунок ОСОБА_3 в сумі 6272,19 Євро, що підтверджується описом руху коштів на рахунку. 12 вересня 2002 року, тобто всього через декілька днів після перерахування ним коштів за будинок ОСОБА_3 було укладено договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , між ОСОБА_6 (що діяла від його імені) та відповідачкою ОСОБА_2 .. Про те, що купівля-продаж даного будинку було оформлено саме як дарування він не знав і дізнався про це лише 23.04.2015 року.

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали шлюб 20 жовтня 2006 року, який розірвано Тячівським районним судом від 03 вересня 2012 року.

03 листопада 2014 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до Тячівського районного суду про поділ спільного майна (справа №307/4052/14-ц). У цьому позові (після неодноразових уточнень позовних вимог) просила визнати спільною власністю житловий будинок АДРЕСА_3 та провести поділ будинку. У свою чергу позивач звернувся до ОСОБА_4 із зустрічним позовом, в якому, просив визнати спільною сумісною власністю житловий будинок АДРЕСА_1 і під час розгляду цієї справи стало відомо, що було оформлено договір дарування, а не як договір купівля-продаж і набувачем будинку є не його цивільна дружина на той час ОСОБА_4 , а її мати відповідачка ОСОБА_2 . Допитана в судовому засіданні як свідок у справі №307/4052/14-ц ОСОБА_2 повідомила суд, що за будинок по АДРЕСА_1 вона заплатила 10000 доларів США, що підтверджує про здійснення купівлі даного будинку, а не дарування. ОСОБА_3 не мав наміру дарувати будинок чужій людині ОСОБА_2 , який не є її родичем або товаришем і є сторонньою для неї особою і який мав намір продати будинок і саме позивач сплатив йому кошти в сумі 6272,19 Євро за будинок. У будинку АДРЕСА_1 , вони з відповідачкою ОСОБА_4 деякий час проживали, а 10 серпня 2004 року в цьому будинку було зареєстроване його місце проживання.

Враховуючи вищенаведене, вважає, що укладення договору дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 порушено його право власності на цей будинок, так як він на законних підставах має право власності на будинок АДРЕСА_1 , так як сам сплатив кошти за будинок ОСОБА_3 ..

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив суд визнати договір дарування від 12 вересня 2002 року, посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Бондар Е.Ш. укладений між ОСОБА_3 від імені якого діяла ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 щодо дарування будинку АДРЕСА_1 , удаваним та визнати даний правочин договором купівлі-продажу; визнати позивача та ОСОБА_4 покупцями будинку АДРЕСА_1 , визнати за ним право на Ѕ частку у праві власності на будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Тячівського районного суду від 03 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення суду як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки підстав передбачених чинним законодавством для відмови у позові відсутні, так як у справі містяться достатньо доказів, які свідчать про те, що за будинок АДРЕСА_1 сплачувалися кошти і договір дарування від 12.09.2002 року є удаваним правочином і приховує насправді договір купівлі-продажу даного будинку.

Заслухавши пояснення представників ОСОБА_1 - адвокатів Грищак Я.В. та Заборовського В.В., які підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Представники ОСОБА_4 - адвокати Чирик А.І. та Кунців П.Р. у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені, про що свідчать подані ними заяви про проведення судового засідання у режимі відео конференції і ухвалами Закарпатського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року та 05 грудня 2022 року у задоволенні заяв відмовлено і дана обставина не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Згідно свідоцтва про право приватної власності на нерухоме майно від 12 вересня 2002 року за №1539 ОСОБА_3 належав житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею 128,1 кв.м., зареєстрований Тячівським державним підприємством технічної інвентаризації в реєстровій книзі №10 під реєстровим №1638 і відповідно до довіреності на управління майном від 18 вересня 2000 року ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_5 розпоряджатися своїм майном, зі строком дії довіреності до 18.08.2013 року.

Відповідно до договору дарування житлового будинку від 12 вересня 2002 року посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Бондар Е.Ш. в реєстрі за № 6005 ОСОБА_5 що діяла від іменті ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею 128,1 кв.м. і такий належить ОСОБА_2 в цілій частині згідно реєстраційного посвідчення Тячівського районного підприємства технічної інвентаризації від 12.09.2000 року за № 10 на підставі договору дарування.

ОСОБА_7 та відповідачка ОСОБА_8 проживали у фактичному шлюбному союзі між собою у період з 01.08.2004 року по 20.10.2006 року, що стверджується рішенням Суду з питань сім`ї та прав неповнолітніх м. Гімарайнш Державного суду округу Брага в справі №793/17.6T8GMR.

Рішенням Тячівського районного суду від 03 вересня 2012 року розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , який був зареєстрований 20 жовтня 2006 року у відділі реєстрації цивільного стану в м.Гімарайш, Португалія за актовим записом № 2062/2006.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може також бути визнання правочину недійсним.

На момент укладення договору дарування від 12 вересня 2002 року діяв ЦК УРСР (1963 р.).

Згідно до ст. 243 ЦК УРСР (1963 р.) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (1963 р.) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.2 ст. 58 ЦК УРСР (1965 р.) якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторонни дійсно мали на увазі.

Аналогічні правила передбачені і ст. 235 діючого ЦК України.

Закон не вимагає обов`язкового визнання такої угоди недійсною, а тільки встановлює, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси осіб або державні та суспільні інтереси Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або ос порені права, свободи чи інтереси цих осіб і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову у їх задоволенні.

Таким чином, у разі якщо до суду з даним позовом звертається особа, яка не є стороною правочину, то вона повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів оспорюваним правочином.

При зверненні у суд із позовом про визнання спірного договору дарування від 12 вересня 2002 року удаваним позивач повинен був довести факт укладення правочину, що за його думкою є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Для визнання договору удаваним позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення особистої користі, і їх дії були направлені на досягнення особистої користі, і їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників договору.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При укладенні договору дарування від 12 вересня 2002 року, посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Бондар Е.Ш. в реєстрі за № 6005, між ОСОБА_5 , що діяла від імені ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , сторони ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності угод, а також перебуваючи при здоровому розумі, та діючи добровільно, уклали цей договір і такий відповідає дійсним намірам сторін.

Позивачем не надано належних і допустимих доказів, що він приймав будь-яку участь в укладенні 12.09.2002 року спірного договору дарування житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 укладеного між ОСОБА_5 яка діяла від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а також здійснював оплату коштів за придбаний ОСОБА_2 житловий будинок.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги доводи позивача з посиланням як на доказ паспорт громадянина України щодо реєстрації його в житловому будинку АДРЕСА_1 та перерахування ним грошових коштів зі свого рахунку відповідачу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не було укладено спірний договір дарування нерухомого майна та що кошти позивачем були перераховані ОСОБА_3 саме за придбаний спірний житловий будинок.

За таких обставин, суд першої інстанції встановивши правовідносини сторін, які випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин із посиланням на докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення зазначені у рішенні суду обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування не має.

Доводи апеляційної скарги, судова колегія до уваги не приймає, так як вони не ґрунтуються на вимогах закону та фактичних обставинах справи і не спростовують висновки суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду від 03 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено - 20 грудня 2022 року.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підписи)

Згідно з оригіналом:

Суддя Закарпатського

апеляційного суду Г.Г. Собослой