КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що за договором позики від 15 лютого 2016 року ОСОБА_4 взяла у позивача у борг кошти в сумі 1 568 845 грн 80 коп., що еквівалентно 60 000 доларів США. 20.06.2016 року вона позичила в нього ще 4 900 доларів США із строком повернення коштів у тримісячний строк, про що склала розписку, а 13.06.2017 року - ще 7 500 доларів США із строком повернення до 15.08.2017 року.

На цих розписках ОСОБА_4 зазначила, що заставою повернення грошей є її власна квартира 60 м2, що за адресою АДРЕСА_1 .

У зв`язку із невиконанням боржницею зобов`язань з повернення позики позивач звернувся до суду, який 04.12.2019 року ухвалив рішення про стягнення з неї боргу на загальну суму 2 586 650 грн 14 коп.

Від знайомого, який теж є кредитором ОСОБА_4 позивач дізнався, що квартира, яка виступала «заставою» повернення боргів, за договором дарування від 29.07.2016 року подарована ОСОБА_1 , яка є матір`ю боржниці.

Позивач вважає, що оспорюваний договір дарування не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а мав на меті лише приховування майна, на яке могло бути звернуто стягнення в рахунок погашення боргів, а тому є фіктивним.

З урахуванням заяви про зміну предмету позову просив визнати недійсним договір дарування квартири від 29.06.2017 року , предметом якого є квартира за адресою АДРЕСА_2 та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на цю квартиру, запис про право власності 1515877 від 29.06.2016 року16:53:30, вчинений приватним нотаріусом Влас М. С.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 червня 2022 року позов ОСОБА_3 - задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири від 29 червня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Влас М. С . за реєстровим номером № 370.

Припинено право власності та скасовано державну реєстрацію права ОСОБА_1 на квартиру загальною площею 58,6 кв.м., житловою площею 25,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 30233917 від 29.06.2016 17:04:52; номер запису про право власності: 15158727).

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 874 грн 40 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 874 грн 40 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду 22 вересня 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Посилається на те, що позивачем не надано жодних доказів, що у ОСОБА_4 відсутнє будь - яке нерухоме або рухоме майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Крім того, посилається на те, що позивач з відповідачем ОСОБА_4 перебувають у прекрасних дружніх стосунках, їх дії спрямовані саме на позбавлення права власності на квартиру ОСОБА_1 , а не на реальне виконання рішення суду про стягнення грошових коштів.

Посилається на те, що ОСОБА_4 не відчужила майно після пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості, оскільки позивач звернувся з позовом про стягнення грошових коштів лише у 2018 році, а договір дарування було укладено у 2016 році.

ОСОБА_4 фактично лише здійснила переоформлення квартири шляхом дарування, повернувши її матері, як єдиному законному та повноправному власнику. До реалізації повноважень власника ОСОБА_4 ніколи не приступала, в неї відсутні ключі від квартири, ніколи не проживала, не приймала участь в її утриманні.

Крім того, посилається на те, що , як у первісній позовній заяві та і у всіх нових редакціях позовної заяви ОСОБА_3 вказується саме квартира за адресою АДРЕСА_2 , однак квартира за вказаною позивачем адресою ніколи не перебувала та не перебуває у власності ОСОБА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив.

В судовому засіданні 20 грудня 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив задовольнити.

В судовому засіданні 20 грудня 2022 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір порушує майнові права позивача, оскільки борг ОСОБА_4 за судовим рішенням становить 2 586 650 грн 14 коп. та рішення до цього часу не виконане, і докази наявності у боржника іншого майна, за рахунок якого можливо виконати рішення суду відсутні.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та апеляційним судом перевірено, що за договором позики від 15.02.2016 року позикодавець ОСОБА_3 передав у власність позичальниці ОСОБА_4 кошти в сумі 1 568 845 грн 80 коп., що еквівалентно 60 000,00 доларів США (а. с. 77, 78, 84, 85, т.1).

Згідно з умовами договору позики відповідач зобов`язався повернути повну суму позики до 15.02.2021 року шляхом виплати щомісяця, в останній день місяця, суму еквівалентну 1 000,00 доларів США за курсом на день повернення (п. 2.4 договору). Крім того, у ті саме терміни ОСОБА_4 була зобов`язана сплачувати відсотки за користування позикою у розмірі 1,66 % від залишку неповернутої суми, що розраховувались від суми доларового еквіваленту позики та за курсом, діючим на момент здійснення платежу (п. 2.2.1 договору).

Крім того, за межами дії зазначеного договору ОСОБА_4 за розпискою від 20.06.2016 року отримала від позивача в позику кошти в сумі 4 900,00 доларів США, які зобов`язувалась повернути у тримісячний строк. У тексті цієї розписки позичальниця зазначила: «…Залогом повернення даної суми являється квартира за адресою прописки АДРЕСА_4 . Являється моєю власністю, ОСОБА_4 …» (а. с. 83, т.1).

Також, 13.06.2017 року за межами дії договору позики, ОСОБА_4 отримала від позивача в позику кошти в сумі 7 500,00 доларів США, які зобов`язувалась повернути до 15.08.2017 року (а. с. 82, т.1). У тексті цієї розписки позичальниця зазначила таке: «… залогом повернення коштів являється квартира 60 кв.м. за адресою АДРЕСА_5 , по двох розписках…».

Додатковою угодою № 1 від 13.07.2017 року договір позики від 15.02.2016 року достроково розірваний на підставі взаємної згоди сторін (а. с. 179, т.1).

ОСОБА_4 свої зобов`язання з повернення коштів належно не виконувала, дві досудові вимоги про повернення коштів проігнорувала, у зв`язку з цим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договорами позики (а. с. 80, 81, т.1).

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.12.2019 року у справі № 753/20246/18 позовні вимоги ОСОБА_3 - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договорами позики у розмірі 2 035 902 грн 48 коп., суму заборгованості за відсотками за користування позикою у розмірі 467 350 грн 89 коп., пеню у розмірі 3% річних від основної суми заборгованості за весь період прострочення у сумі 74 586 грн 77 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 8 810,00 грн, а всього 2 586 650 грн 14 коп. (а. с. 89-91, т.1).

На виконання рішення суду 09.04.2021 року Дарницьким районним судом м. Києва виданий виконавчий лист у справі (а. с. 95 - 96, т.1).

29.06.2016 року між ОСОБА_4 (дарувальником) та ОСОБА_1 (обдаровуваною) укладено договір дарування квартири, відповідно до умов якого дарувальник подарувала, а обдаровувана прийняла безоплатно в дар квартиру АДРЕСА_6 . Дарунок оцінено сторонами у розмірі 774 575,00 грн (а. с. 85-88, т.1).

Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Влас М. С. та зареєстрований у реєстрі за № 370.

На підставі договору дарування нотаріус вніс до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про перехід права власності на вищевказане майно до ОСОБА_1 : рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 30233917 від 29.06.2016 року 17:04:52, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 07.04.2021 року (а. с. 99-100, т.1).

На виконання постанови Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 20.06.2018 року по ВП № 54765967 на нерухоме майно ОСОБА_4 накладено арешт (а. с. 101 - 102, т.1).

17 лютого 2005 року між ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця» та ОСОБА_1 був укладений договір № 7/174-1, відповідно до умов якого після введення будинку в експлуатацію сторони зобов`язувалися укласти основний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 має сплатити на користь ТОВ «Інвестиційною-будівельна компанія «Столиця» кошти в національній валюті України в урахуванням ПДВ в сумі, еквівалентній на день оплати 39 758,08 доларів США, а ОСОБА_1 буде передана у власність квартира в житловому будинку, який буде збудовано за адресою: АДРЕСА_7 (а. с. 167-170, т.1).

ОСОБА_1 на виконання умов вказаного вище договору 08.09.2005 року сплатила пайовий внесок у сумі 200 778 грн 30 коп. (а. с. 171, т.1). Цього ж дня їй було видано довідку № 386 про сплату вартості квартири АДРЕСА_8 в сумі 200 778 грн 30 коп. (а. с. 172, т.1).

27.10.2005 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця» був укладений договір № 94-7 про виконання проектних робіт з перепланування квартири АДРЕСА_8 (а. с. 178-180, т.1), узгоджено ціну на виконання проектних робіт (а. с. 181, т.1) проведено доплату (а. с. 182, 183, т.1), а 22.12.2005 року ОСОБА_1 прийнято комплекс робіт щодо перепланування квартири (а. с. 184, т.1).

20.12.2005 року між ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця» та ОСОБА_1 був укладений основний договір № 7/174-1 про участь в інвестуванні будівництва квартири АДРЕСА_8 (а. с. 173-176, т.1).

05.03.2007 року ОСОБА_1 за договором уступки до основного договору № 7/174-1 від 20.12.2005 відступила на користь ОСОБА_4 весь комплекс прав та обов`язків за основним договором № 7/174-1 від 20.12.2005 року щодо участі в інвестуванні будівництва квартири АДРЕСА_8 (а. с. 185 -186, т.1).

17.01.2008 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця» був укладений додатковий договір № 1 до основного договору про участь в інвестуванні № 7/174-1 від 20.12.2005 року, відповідно до умов якого сторони дійшли згоди, що ОСОБА_4 буде передана квартира загальною площею 58,6 кв. м. за АДРЕСА_1 за ціною разом з ПДВ 210 702 грн 16 коп. (а. с. 187, т.1) та проведено взаємні розрахунки щодо обов`язку ОСОБА_4 здійснити доплату в сумі 9 923 грн 86 коп (а. с. 188, т.1).

21.01.2008 року ОСОБА_7 на підставі доручення та в інтересах ОСОБА_4 був укладений з дочірнім підприємством «Дарниця-1» договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та додаткова угода № 1 до нього щодо обслуговування та поточного ремонту житлового будинку та прибудинкової території за адресою АДРЕСА_3 (а. с. 189-193, т.1).

ОСОБА_7 на підставі доручення та в інтересах ОСОБА_4 за актом передачі-приймання № 7/174 від 18.08.2008 року від ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця» та ТОВ «Житло киянам» була прийнята квартира, за адресою АДРЕСА_3 (а. с. 194, т.1).

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що ОСОБА_4 діяла очевидно недобросовісно та зловживала правами, оскільки вчинила договір дарування, який порушує права позивача щодо задоволення його кредиторських вимог за рахунок нерухомого майна. Договір був направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника з метою уникнення в майбутньому виконання рішення суду про стягнення з неї боргу.

Апеляційним судом встановлено, що позивачу 09 квітня 2021 року було видано виконавчий лист про стягнення грошових коштів з ОСОБА_4 .

Однак, позивачем не пред`явлено вказаний виконавчий лист до виконання, приватним або державним знконавцем не здійснювалось пошуку майна ОСОБА_4 за рахунок якого може бути виконано рішення суду.

Позивачем не надано жодних доказів, що у ОСОБА_4 відсутнє будь - яке нерухоме або рухоме майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Суд першої інстанції у своєму рішення посилався на позицію Верховного Суду у справі № 405/1820/17, викладену у постанові Верховного Суду від 24.07.2019 року.

Однак, у вищевказаній постанові Верховний Суд вказав, що вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що:

1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості;

2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору;

3) майно відчужене на користь близького родича;

4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Однак, обставини справи не відповідають всім критеріям, які вказані Верхоівним Судом для визнання договору недійсним.

Відповідно до договору дарування квартири від 29.06.2016 року ОСОБА_4 подарувала квартиру ОСОБА_1

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є близькими родичами та майно було відчужене на підставі безвідплатного договору.

Однак, ОСОБА_4 не відчужила майно після пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості, оскільки позивач звернувся з позовом про стягнення грошових коштів лише у 2018 році, а договір дарування було укладено у 2016 році.

Також, обставини справи не відповідають такій підставі як «після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором», оскільки позивачем не надано доказів відповідно до приписів статей 76-81 ЦПК України розшуку майна ОСОБА_4 та результатів такого розшуку.

Доказом відсутності майна боржника має бути постанова про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з відсутністю майна у боржника, однак цього позивачем зроблено не було.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що власником квартири за адресою АДРЕСА_3 завжди була і є ОСОБА_1 , оскільки саме ОСОБА_1 за власні кошти купила квартиру, зробила ремонт та несе витрати по квартирі.

17 лютого 2005 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця» було укладено Договір № 7/174-1. Згідно з вказаним договором сторони зобов`язувались укласти Основний договір, відповідно до якого ОСОБА_1 зобов`язувалась сплатити ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця» суму грошових коштів в національній валюті України з врахуванням ПДВ, яка на день оплати має бути еквівалентна 39 758,08 доларів США за курсом НБУ, а ОСОБА_1 буде передана у власність окрема квартира в житловому будинку, який буде збудовано за будівельною адресою: АДРЕСА_7 (а.с.167-170, т.1)

08 вересня 2005 року ОСОБА_1 сплатила відповідно Договору № 7/174-1 від 17 лютого 2005 року власні кошти в розмірі 200 778 грн 30 коп., що підтверджується квитанцією (а.с.171, т.1).

09 вересня 2005 року ОСОБА_1 була видана довідка ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця» № 368, яка посвідчувала, що ОСОБА_1 внесла кошти згідно з Договором № 7/174-1 від 17 лютого 2005 року щодо квартири за будівельною адресою АДРЕСА_7 (а.с.172, т.1)

20 грудня 2005 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця» було укладено Основний договір № 7/174-1 про участь в інвестуванні (а.с.173-176, т.1).

Відповідно до Основного договору № 7/174-1 про участь в інвестуванні від 20 грудня 2005 року ОСОБА_1 зобов`язувалась сплатити ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця» суму грошових коштів в національній валюті України в розмірі 167 315 грн 25 коп., ПДВ складає 33 463,05 гри., всього, разом з ПДВ 200 778 грн 30 коп., а ОСОБА_1 буде передана у власність окрема квартира в житловому будинку, який буде збудовано за будівельною адресою: АДРЕСА_7 .

13 жовтня 2005 року ОСОБА_1 було подано заяву до ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця» з проханням надати згоду проведення проектних та будівельно-монтажних робіт з перепланування квартири (а.с.177, т.1)

В подальшому ОСОБА_1 було укладено Договір № 94-7 на виконання проектних робіт з перепланування від 27 жовтня 2005 року, Протоколу узгодження договірної ціни до Договору № 94-7 на виконання проектних робіт з перепланування від 27 жовтня 2005 року (а.с.178-180, т.1).

Роботи за Договором 94-7 на виконання проектних робіт з перепланування від 27 жовтня 2005 року були оплачені ОСОБА_1 . Роботи були виконані та було підписано відповідний Акт приймання-передачі виконаних робіт від 22 грудня 2005 року.

В подальшому у ОСОБА_1 виникли проблеми із здоров'ям, вона переживала за своє життя

В цей час її дочка ОСОБА_4 попросила у ОСОБА_1 тимчасово оформити квартиру на її ім`я з метою підтвердження свого матеріального стану для отримання віз у різні країни (США, Канада, Японія, Північна Корея, Німеччина, Австрія), та неодноразово отримувала візи у вказані країни, при оформленні надавала документи права власності на спірну квартиру.

05 березня 2007 року ОСОБА_1 уклала Договір уступки до Основного договору № 7/174-1 від 20 грудня 2005 року, відповідно до якого ОСОБА_1 уступила на користь ОСОБА_4 весь комплекс прав та обов`язків, що передбачені Основним договором (а.с.185-186, т.1).

ОСОБА_4 одночасно з укладенням договору уступки було підписано довіреність на ОСОБА_1 . На підставі вказаної довіреності ОСОБА_1 була фактичним власником квартири, отримала ключі, підписала акт приймання-передачі, здійснювала ремонтні роботи, проживала в квартирі (а.с. 198-199, т.1).

17 січня 2008 року було підписано Додатковий договір № 1 від 17 січня 2008 року до Основного договору про участь в інвестуванні №7/174-1 від 20 грудня 2005 року та Акт звірки розрахунків до Основного договору про участь в інвестуванні №7/174-1 від 20 грудня 2005 року. Вказані документи підписувались ОСОБА_1 на підставі довіреності (а.с.187, т.1).

21 січня 2008 року було підписано Договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з ДП «Дарниця-1» та Додаткова угода № 1 до Договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Вказані документи також підписувались ОСОБА_1 на підставі довіреності (а.с. 189-192, т.1).

18 серпня 2008 року ОСОБА_1 на підставі довіреності підписала Акт передачі-приймання, відповідно до якого прийняла квартиру АДРЕСА_6 (а.с.194, т.1).

29 червня 2016 року ОСОБА_4 подарувала вищевказану квартиру ОСОБА_1 , оскільки стан її здоров`я значно покращився та право власності на квартиру не було вже необхідно для оформлення віз.

Оцінивши всі обставини вбачається, що ОСОБА_4 фактично лише здійснила переоформлення квартири шляхом дарування, повернувши її матері, як єдиному законному власнику. До реалізації повноважень власника ОСОБА_4 ніколи не приступала, в неї немає ключів від квартири, та квартиру не утримує і не утримувала.

Таким чином, при укладенні Договору уступки сторони мали інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Договір уступки не мав на меті встановлення правових наслідків. Фактично внутрішня воля сторін договору не відповідала зовнішньому її прояву.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що позивачем в редакціях позовної заяви вказується адреса спірної квартири АДРЕСА_2 , в той час як квартира відповідача в АДРЕСА_2, нащо суд першої інстанції також уваги не звернув.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищевикладеного, враховуючи, що судом неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та наявним в ній доказам, судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 червня 2022 року - скасувати, постановити нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2022 року.

Головуючий

Судді