Провадження № 4-с/761/162/2022
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2022 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Романишеної І.П.,

за участю секретаря Решти Д.О.,

представника скаржника Павликівського В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця, заінтересовані особи: Дніпровський районний відділ держаної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), ОСОБА_1 , -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні суду перебуває вищезазначена скарга про визнання протиправною та скасування постанови Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) від 16.09.2020 про відкриття виконавчого провадження №63048485 про стягнення судового збору з уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «УПБ» на користь ОСОБА_1 на виконання рішення Шевченківського районного суду м.Києва справа №752/16309/19.

Заявник вважає оскаржувану постанову протиправною, оскільки при пред`явленні виконавчого листа до примусового виконання у державного виконавця були відсутні правові підстави для винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №63048485 від 16.09.2020, позаяк існували обставини для повернення виконавчого документа без прийняття до виконання. Виконавче провадження здійснюється в супереч ст. ст. 49, 52, 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та п.4, 11 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження».

Заінтересована особа, представник державної виконавчої служби рішення якої оскаржується в судове засіданні не з`явилися.

Представник скаржника в судовому засіданні просив визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця з підстав порушення вимог закону.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника скаржника, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва в цивільній справі №752/16309/19 від 12.12.2019 року зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» внести зміни до реєстру акцептованих вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк», включивши до нього грошові вимоги ОСОБА_1 , за договором банківського вкладу, стягнуто з Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768 /сімсот шістдесят вісім / грн. 40 коп.

Як убачається з відомстей з ЄДРСР вказане судове рішення першої інстанції було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 08.07.2020 року, та не було оскаржено в касаційному порядку, а тому вказане рішення суду від 12.12.2019 набрало законної сили та є обов`язковим до виконання.

Постановою Дніпровського ВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) від 16.09.2020 відкрито виконавче провадження №63048485 на підставі виконавчого листа №752/16309/19, виданого Шевченківським районним судом м.Києва, про стягнення з Уповноваженої особи Фонду гарантування фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Український професійний Банк» судового збору в розмірі 768, 40 грн. на користь ОСОБА_1 , вказану постанову було отримано Фондом 20.06.2022.

Обґрунтовуючи протиправність вказаної постанови скаржник наголошує на тому, що виконавчий документ необхідно було повернути стягувачу без виконання, оскільки НБУ було прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії (Постанова НБУ від 28.08.2015 №562), Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок тимчасової адміністрації або ліквідації банку (рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28.05.2015 №158. Також, згідно рішення виконавчої дирекції ФГВФО від 23.07.2020 №1388, було затверджено ліквідаційний баланс та Звіт про виконання ліквідаційної процедури ПАТ «Український професійний банк».

За змістом статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом (Рішення Конституційного Суду України від 15 травня 2019 року № 2-рп(ІІ)/2019).

Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні також наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 18 вказаного Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ч. 4 ст. 4 Закону України № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо:1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання);2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання;3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю; 11) Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури тимчасової адміністрації або ліквідації банку; 12) відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню, незалежно від дати укладення такої угоди.

Так, у постанові Верховний Суд від 06 листопада 2019 року у справі № 761/14537/15-ц зазначив наступне: "…. Наявність норми пункту 4 частини четвертої статті 4 Закону України Про виконавче провадження», якою передбачено повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого документу, якщо НБУ прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника, не може суперечити принципу верховенства права, меті й завданням цивільного судочинства, які спрямовані на захист порушеного права та виконання остаточного судового рішення.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 16 квітня 2018 року у справі №910/11908/16.

Відповідно до частин першої та другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Враховуючи вказане, суди першої та апеляційної інстанції у цій конкретній справі дійшли неправильного висновку про відмову в задоволенні скарги частково. Таким чином, з урахуванням встановлених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що наявні підстави для задоволення скарги в частині визнання неправомірним та скасування рішення державного виконавця у формі повідомлення про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого листа, а також зобов`язання державного виконавця прийняти до виконання виконавчий лист, відкриття виконавчого провадження та вчинення необхідних та передбачених законом виконавчих дій, спрямованих на своєчасне і в повному обсязі виконання рішення суду…».

Відповідно до частин першої та четвертої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули цієї Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права, одним з основоположних аспектів якого є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхні рішення, що набрали законної сили, не може ставитися під сумнів (див. також справу «Брумареску проти Румунії»). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання винесеного на його користь судового рішення становить втручання у право на мирне володіння майном в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції (рішення ЄСПЛ "Юрій Миколайович Іванов проти України", №40450/04, 15.10.2009, §52).

Саме на державу покладається обов`язок вжиття усіх необхідних заходів для того, щоб виконати остаточне рішення суду, та діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимог статті 6 Конвенції ("Comingersoll S.A. проти Португалії", №35382/97, 06.04.2000, §23; "Глоба проти України", №15729/07, 05.07.2012, §27).

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 28 травня 2019 року у справі №905/2458/16 про те, що принцип обов`язковості судового рішення та обов`язок суду із здійснення судового контролю за виконанням судового рішення зобов`язує суди, здійснюючи оцінку тих чи інших обставин справи, враховувати, чи сприяє вчинення будь-якої процесуальної дії (в тому числі і судом) виконанню остаточного судового рішення, чи навпаки, перешкоджає такому виконанню; дії (бездіяльність) та рішення виконавця підлягають оцінці судом з точки зору їх спрямованості на забезпечення виконання остаточного судового рішення; оцінка обставин справи, доводів учасників справи та висновки, зроблені на підставі такої оцінки, не можуть бути на користь обставин, які спрямовані на перешкоджання виконанню остаточного судового рішення.

Зі змісту судового рішення по цивільній справі №752/16309/19 вбачається, що саме з неплатоспроможного банку в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вирішено стягнути судовий збір. Крім того, право вимагати виконання судового рішення у позивача виникло після прийняття рішення НБУ про відкликання ліцензії банку, а також рішення ФГВФО про початок ліквідації ПАТ "УПБ".

З огляду на викладене, суд не вбачає обґрунтованих підстав для задоволення скарги.

Керуючись ст.ст. 447 - 453, 354-355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця, заінтересовані особи: Дніпровський районний відділ держаної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), ОСОБА_1 , - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційну скаргу подано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 14 листопада 2022 року.

СУДДЯ І.П. РОМАНИШЕНА