Справа № 466/4380/20 Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/825/22 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,

при секретарі Ждан К.О.

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, з участю третьої особи: Органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання розпорядження нечинним та визначення місця проживання дитини та зустрічну позовну заяву за позовом адвоката Шлянти Надії Романівни, яка діє в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , з участю третьої особи: Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визначення місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И В :

17 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 ; Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, з участю третьої особи: Органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання розпорядження нечинним та визначення місця проживання дитини, у якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати незаконним та скасувати розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради «Про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 » від 12.06.2019 №452 та визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю - ОСОБА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що вона ОСОБА_1 з 14.11.2008 по 26.05.2016 перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 . Від шлюбу у них народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З відповідачем та сином вони проживали разом до січня 2016 року. Згідно рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26.05.2016 у справі №464/3567/16-ц шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу з відповідачем та після окремого проживання з ним - син ОСОБА_5 залишився проживати разом із нею з січня 2016 та до червня 2019 року. Розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 12.06.2019 визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з відповідачем за адресою: АДРЕСА_1 , та з того часу дитина ОСОБА_5 проживає з відповідачем ОСОБА_3 та його співмешканкою ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 .

У період проживання сина з відповідачем, він не надає їй можливості достатнього часу бачитися із сином та проводити з ним час, постійно обмежує їх спілкування, налаштовує дитину проти неї, не дає змоги брати участь у його вихованні.

Вважає, що місце проживання дитини слід визначити разом із нею, а розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №452 «Про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 » від 12.06.2019 слід визнати незаконним та скасувати, оскільки при прийнятті вказаного розпорядження - Шевченківською районною адміністрацією Львівської міської ради було порушено та не взято до уваги норми Сімейного кодексу України, а саме ч. 1 ст. 161 вказаного кодексу, принципів 6 Декларації прав дитини, яка була прийнята резолюцією №1386 (ХІV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959, порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів №866, а саме щодо керування найкращими інтересами дитини, недопущення розлучення дитини з матір`ю, крім виняткових обставин.

Зазначає, що жодних виняткових обставин, які б стали підставою для розлучення синам з матір`ю не було, вона може забезпечити йому належні умови проживання, тому вважає, що місце проживання слід визначити разом із нею, а розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №452 «Про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 » від 12.06.2019 слід визнати незаконним та скасувати його. У зв`язку із вищенаведеним просить заявлені позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 10 лютого 2022 року у задоволенні первісних позовних вимогах ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 до ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ; Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, , місцезнаходження: м. Львів, вул. Липинського, 11, з участю третьої особи: Органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, місцезнаходження: м. Львів, вул. Липинського, 11 про визнання розпорядження нечинним та визначення місця проживання дитини - відмовлено.

Зустрічну позовну заяву за позовом адвоката Шлянти Надії Романівни, яка діє в інтересах ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 до ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , з участю третьої особи: Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визначення місця проживання дитини - задоволено повністю.

Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком - ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду 05 квітня 2022 року оскаржила ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Вважає, що вона має більше прав на те, щоб дитина проживала разом з нею, оскільки дитина проживала з народження разом з нею. Також вважає, що орган опіки та піклування діяв виключно в інтересах батька, давши висновок про доцільність проживання дитини з батьком. З моменту проживання дитини з батьком, останній чинить їй перешкоди у спілкуванні з дитиною. Ні органом опіки та піклування, ні судом не було встановлено неналежного виконання нею як матір`ю свого батьківського обов`язку по відношенню до сина, як вчинення якихось дій спрямованих на порушення прав дитини.

В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 лютого 2022 року та ухвалити нове, яким первісний позов ОСОБА_1 задоволити, а в задоволенні зустрічного позову адвоката Шлянти Надії Романівни, яка діє в інтересах ОСОБА_3 - відмовити.

29 серпня 2022 року від ОСОБА_4 , адвоката Дзямко Г.Г. надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому адвокат просить апеляційну скаргу відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін у зв`язку з безпідставністю доводів апеляційної скарги та наявності в матеріалах справи достатніх доказів в підтвердження законності рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд прийшов до висновку про наявність підстав для визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком.

З таким висновком колегія суддів погоджується з наступних причин.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.11.2008 по 26.05.2016, який було розірвано рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 26.05.2016.

Від шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 .

Розпорядженням №452 від 12.06.2019 р. голови Шевченківської районної адміністрації Львівської міської Банах Н. вирішено визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, з матеріалів справи вбачається, що між батьками малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 існує конфлікт, який виражався у взаємних поданнях заяв до працівників поліції.

Відповідно до ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

12 січня ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова зобов`язано орган опіки і піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради надати письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

15 квітня 2021 на адресу суду надійшов висновок органу опіки і піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради щодо розв`язання спору про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Питання щодо розв`язання спору між батьками про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 тричі розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини: 03.03.2021, 17.03.2021 та 07.04.2021, на які жодного разу мати дитини ОСОБА_1 не з`являлася, та яка вкотре на надала комісії з питань захисту прав дитини довідку про підтвердження доходу та офіційного працевлаштування. Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, виходячи з інтересів дитини, враховуючи подані докази, пояснення сторін, вік дитини, думку дитини, який вказав, що не хоче проживати з матір`ю ОСОБА_1 та йому краще жити з батьком ОСОБА_3 , фізіологічних особливостей дитини та інших обставин справи, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Будучи допитана в судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідка ОСОБА_7 , яка надала суду пояснення, про те, що вона була сусідкою позивача ОСОБА_1 у АДРЕСА_3 , зазначає, що у неї з позивачем ОСОБА_1 склалися дружні відносини, оскільки їхні діти товаришували, зазначає, що ОСОБА_1 гарно ставилася до свого сина, конфлікту у них немає, щодо поганого відношення відповідача ОСОБА_3 до сина їй не відомо.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні суду першої інстанції надав пояснення про те, що він є чоловіком рідної сестри ОСОБА_1 , зазначив, що ОСОБА_1 з дитиною проживали після розірвання шлюбу в однокімнатній квартирі, дитину колишньому чоловікові ОСОБА_3 вона не давала, зазначає, що мама ОСОБА_1 мала великий вплив на сина. Також повідомляє суд, що він неодноразово був вдома у ОСОБА_1 , яка також зверталася до його сім`ї щодо позики грошей.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні суду першої інстанції надала пояснення про те, що вона є цивільною дружиною відповідача ОСОБА_3 , з яким вона спільно проживає з 2016 року, а з дитиною вони спільно із цивільним чоловіком проживають 1,5 роки, дитина жодного спротиву такому проживанню не чинить. Зазначає, що вона займається в період карантину з дитиною багато часу, в тому числі і по навчанню. Крім того, зазначає, що фактів обмежень дитини у спілкуванні з мамою дитини - ОСОБА_1 немає, проте коли дитина проживала з мамою, то були факти заборони проживання дитини з батьком.

Свідок ОСОБА_9 , в судовому засіданні суду першої інстанції надала пояснення про те, що вона є сестрою ОСОБА_1 , з якою у неї склалися негативні відносини, зазначає, що ОСОБА_1 на з`являлася на засідання органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, а також надала довідку про те, що дитина була зареєстрована у бабусі. Зазначає, що ОСОБА_1 неналежно виконує свої обов`язки. Крім того, коли дитина проживала з мамою, то з племінником вона не спілкувалася. Також повідомляє, що батько дитини, привозить її до бабусі, а вона забирає дитину і везе її до батька.

Свідок ОСОБА_10 , в судовому засіданні суду першої інстанції надала пояснення про те, що вона є мамою позивача ОСОБА_1 , яка зазначила про те, що із перших днів народження дитини, ОСОБА_1 не займалася сином, а також вона неналежно виконувала свої обов`язки щодо дитини, яким переважно займався батько дитини ОСОБА_3 та вона його бабуся. Також зазначає, що ОСОБА_1 регулярно виганяла відповідача ОСОБА_3 , крім того, дитина 4 місяці, разом із зятем проживали у неї. Зазначає також, що коли дитина стала проживати з батьком, то вона змінилася на краще у спілкуванні. Повідомляє, що ОСОБА_1 не хотіла бути у шлюбі, тому подала позов до суду про розірвання шлюбу.

Свідок ОСОБА_11 , в судовому засіданні суду першої інстанції надала пояснення про те, що вона є психологом у Львівському міському центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, яка зазначила про те, що до неї надійшла службова записка з ЛМЦСССДМ Шевченківського району щодо проведення діагностичного дослідження, яке вона провела 16.03.2021 та 23.03.2021 у два етапи, яке проводилося без присутності батьків, внаслідок чого була складена інформаційна довідка. Зазначає, що за результатами формального психодіагностичного дослідження особливостей сімейних взаємостосунків дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , констатує про відсутність близького довірливого стосунку дитини з матір`ю, наявні труднощі в емоційному контакті та прийнятті, а також негативний психологічний вплив, спричинений внутрішньосімейними конфліктами.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 09 вересня 2021 була призначена у даній справі судово-психологічна експертиза, на вирішення якої поставлено питання: з ким (з батьком чи матір`ю) дитина бажає проживати?

09 грудня 2021 на адресу суду першої інстанції надійшов висновок №489/21 від 06.12.2021 з Науково-дослідного інституту судових експертиз та права, у якому на виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 09 вересня 2021, зазначено, що ОСОБА_5 в даний час бажає проживати з батьком, що підтверджує його психологічну безпеку.

Одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст.1).

Виховання у колі сім`ї передбачає у повній сім`ї, тобто при участі усіх членів родини, як молодших, так і старших, і баби з дідом у тому числі.

Згідно зі ст.7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Принцип 2 Декларації прав дитини 1959 року та Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини 1989 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Пунктом 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне для якнайкращого забезпечення інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Крім того, Декларацією прав дитини 1959 року, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ч. 2, 8 ст. 10 ЦПК України, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відтак, будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно вимог ч.ч.1-2 ст.155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

За приписами ч.ч. 1-3 ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У своїй постанові від 16 січня 2019 року по справі № 487/2480/17 Касаційний цивільний суд у складі Верховного суду визначив, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Колегія суддів враховуючи:

розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №452 від 12.06.2019, яким визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком - ОСОБА_3 ;

висновок Органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про розв`язання спору про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким вирішено за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком - ОСОБА_3 ;

висновок експерта №489/21 від 06.12.2021 за результатами проведення судово-психологічної експертизи малолітнього ОСОБА_5 , яким визначено, що ОСОБА_5 в даний час бажає проживати з батьком, що підтверджує його психологічну безпеку;

інформаційної довідки №116 психолога у Львівському міському центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді ОСОБА_11 , яка констатує факт про відсутність близького довірливого стосунку дитини з матір`ю, наявності труднощів в емоційному контакті та прийнятті;

покази свідків, зокрема, матері позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_10 , яка зазначила про те, що із перших днів народження дитини, ОСОБА_1 не займалася сином, та вона неналежно виконувала свої обов`язки щодо дитини, яким переважно займався батько дитини - ОСОБА_3 , а також те, що коли дитина стала проживати з батьком, то вона змінилася на краще у спілкуванні, та показань сестри позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_9 , яка зазначила, що ОСОБА_1 неналежно виконує свої обов`язки;

принципи 2, 6 Декларації прав дитини 1959 року, ст. ст. 3, 9 Конвенції про права дитини 1989 року, ст. ст. 141, 155, 160, 161 Сімейного кодексу України, ст. ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», з якого випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини,

вважає, що визначення місця проживання сина разом з батьком відповідає інтересам дитини, в зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні первісного позову і задоволення зустрічного позову.

Згідно з положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_1 ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не представлено належних і допустимих доказів в підтвердження того, що визначення місця проживання сина саме з нею буде біль доцільним ніж визначення місця проживання сина з батьком, а також, що проживання сина саме з нею відповідатиме інтересам дитина, в той час як проживання сина з батьком буде негативно відображатися на дитині.

Скаржником не доведено, що якийсь з доказів які судом першої інстанції бралися до уваги є неналежним та недопустимим доказом, а також про наявні підстав вважати такі докази незаконним.

Доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 лютого 2022 рокузалишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 лютого 2022 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2022 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк