Справа № 463/1338/21 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/811/2923/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Назар Х.Б.,

з участю: представника Львівської обласної прокуратури Луки Г.В., позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Мицика О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Львівської обласної прокуратури та представника ОСОБА_1 - адвоката Мицика О.В. на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 17 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача, який у встановленому законом порядку уточнила шляхом збільшення позовних вимог та просила ухвалити рішення про стягнення з Державного бюджету України на її користь моральну шкоду у розмірі 50 000 000 гривень.

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що 36 місяців, а саме з 29.11.2016 року до 28.11.2019 року незаконно перебувала під слідством і судом внаслідок безпідставно висунутого відповідачем звинувачення в одержанні неправомірної вигоди. Також з 30.11.2016 року по 20.07.2017 року вона була відсторонена від посади, а на все її майно було накладено арешт. За час незаконного перебування під слідством і судом вона зазнала істотної моральної шкоди у вигляді психологічних страждань, перебування у стані безперервного нервового стресу через невизначеність, що підсилювався розумінням своєї невинуватості. Декілька днів перебувала під вартою, а після внесення застави була обмежена у пересуванні. Для збереження репутації вона вимушена була доводити свою невинуватість перед друзями, рідними, оточуючими і колегами по роботі. Не здатна була займатись будь-якими звичними справами, почувала себе невпевненою, оскільки з`явилось відчуття неповноцінності по відношенню до інших людей. Особливих страждань спричинило усвідомлення того, що кримінальне провадження було спровокованим правоохоронним органами та наслідком тривалої оперативної комбінації. З огляду на ці обставини, а також враховуючи відповідний висновок експерта психолога моральну шкоду вона оцінює у розмірі 50 000 000 грн., яку просить стягнути в примусовому порядку з Державного бюджету України.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 17 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти за завдану їй моральну шкоду у розмірі 500 000 гривень (п`ятсот тисяч гривень 00 копійок).

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати за проведення експертизи у розмірі 21108,91 гривень (двадцять одна тисяча сто вісім гривень 91 копійка).

Рішення суду оскаржила Львівська обласна прокуратура, подавши апеляційну скаргу.

Не погоджується з вказаним рішенням суду в частині задоволення позову, оскільки таке прийняте з порушеннями норм процесуального та матеріального права.

Приймаючи рішення, суд виходив з того, що моральна шкода була заподіяна органами досудового розслідування та прокуратури незаконним проведенням досудового розслідування кримінального провадження стосовно ОСОБА_1 , що в кінцевому результаті призвело до постановлення Личаківським районним судом м. Львова 29.11.2019 ухвали про закриття кримінального провадження у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні за №

0000991 від 18.11.2016 про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України.

Зазначає, що причиною відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення в суді стали відмови свідків ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ) від наданих показань в ході досудового розслідування про вимагання та передачу коштів ОСОБА_1 та часткова відмова від надання показань суду на підставі ст. 63 Конституції України ( ОСОБА_3 ).

Крім цього, згідно з повідомленням Личаківського районного суду м.Львова, 12.06.2019 оригінали електронних носіїв інформації з зафіксованими результатами негласних слідчих (розшукових) дій щодо ОСОБА_1 , які в попередніх засіданнях передані суду для дослідження, які стосуються епізоду вимагання та отримання неправомірної вигоди в ОСОБА_4 , зникли та їх місцезнаходження невідоме.

Вважає , що в матеріалах справи відсутні об`єктивні докази того, що завдані позивачці душевні та психічні страждання свідчать про погіршення стану її здоров`я, порушення стосунків з оточуючими людьми, а також суттєве обмеження прав та можливостей, які потребують додаткових матеріальних затрат.

В основу рішення покладено лише покази позивачки, без жодних інших доказів, свідчень, тощо.

З наведеного вбачається, що розмір шкоди, який більший від мінімального встановленого законом, має бути обґрунтованим та підлягає обов`язковому доказуванню в суді.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17.10.2022 у справі № 463/1338/21 в частині задоволених позовних вимог та витрат на проведення експертизи скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

Рішення суду також оскаржив представник ОСОБА_1 - адвокат Мицик О.В., подавши апеляційну скаргу.

Вказує, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні вказано, що «з огляду на зазначені принципи та враховуючи серйозності порушення, особисті обставини позивача, загальний контекст та сучасні реалії, беручи до уваги глибину та тривалість моральних страждань внаслідок затримання, перебування позивача під слідством і судом 36 місяців, негативні наслідки, пов`язані з її професійною діяльністю, виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості, суд вважає за необхідне присудити позивачу 500000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди, що буде співмірним із душевними стражданнями, перенесеними під час перебування під слідством і судом».

Окрім цього, судом зазначено, що «з цих підстав суд не погоджується з висновком експерта психолога про те, що розмір грошової компенсації за моральні страждання становить від 50 до 100 мільйонів гривень, оскільки як вбачається із змісту цього висновку, він враховує виключно особисту ситуацію позивача та жодним чином не враховує загального контексту, сучасних реалій та інтересів усіх сторін, а отже, не може вважатись виваженим, розумним та справедливим».

Вважає, що такі висновки суду першої інстанції суперечать встановленим в ході судового розгляду обставинам справи.

У зв`язку з безпідставним обвинуваченням у вчиненні злочину Позивачу довелося постійно виправдовуватися перед друзями, рідними, оточуючими людьми, колегами не лише в ЛОКЛ, а й серед медичного співтовариства, яким стало відомо про порушення відносно неї кримінального провадження, роз`яснювати їм дійсні причини ситуації, яка склалася, що викликало у неї додаткові хвилювання, спричинило душевний біль та викликало небезпідставні занепокоєння щодо погіршення її репутації, яка була позитивною та склалася внаслідок тривалих років.

Позивач зазнала значних психологічних хвилювань від утвердження правоохоронними органами в очах оточуючих абсолютної недовіри до її слів. Намагання органами досудового розслідування будь-якими засобами визнати її винною значно впливало на її нервову систему та сприяло її істотному розладу.

Відтак, визначений судом першої інстанції розмір компенсації моральної шкоди не можна вважати справедливою сатисфакцією за обвинувачення та знищення репутації Позивача, яка тривалий час будувала свою кар`єру та репутацію.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити постанову, якою позов задовольнити повністю.

09 грудня 2022 року представник ОСОБА_1 адвокат Мицик О.В. подав відзив на апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури. Не погоджується з доводами апеляційної скарги, та вказує, що в матеріалах справи наявні переконливі докази на підтвердження того, що незаконними діями органів прокуратури позивачу було завдану моральну шкоду в значно більшому розмірі, ніж присудженому судом першої інстанції. Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.

12 грудня 2022 року Львівська обласна прокуратура подала відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мицика О.В. Вважає, що доводи зазначені у апеляційній скарзі є необґрунтованими, а тому просить в задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Мицика О.В. відмовити, та задоволити апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника Львівської обласної прокуратури Луки Г.В., позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Мицика О.В.,, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції взявши до уваги глибину та тривалість моральних страждань внаслідок затримання, перебування позивача під слідством і судом 36 місяців, негативні наслідки, пов`язані з її професійною діяльністю, виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості, суд вважав за необхідне присудити позивачу 500 000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди, що буде співмірним із душевними стражданнями, перенесеними під час перебування під слідством і судом.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що позивач з 29.04.2011 року займала посаду заступника головного лікаря з медичної частини Львівської обласної клінічної лікарні.

29 листопада 2016 року слідчим СУ ГУНП у Львівській області ОСОБА_5 повідомлено позивачу про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України (т.1 а.с.13-15).

Відповідно до ухвали слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 30.11.2016 року (т.1 а.с.16), позивача відсторонено від посади заступника головного лікаря з медичної частини Львівської обласної клінічної лікарні на два місяці, тобто до 30.01.2017 року.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 25.01.2017 року (т.1 а.с.18), строк відсторонення від посади продовжено до 25.03.2017 року.

27 січня 2017 року слідчим в особливо важливих справах другого слідчого відділу СУ прокуратури Львівської області ОСОБА_6 повідомлено позивачу про нову підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України (т.1 а.с.19-24).

В подальшому, 16.02.2017 року слідчим складено обвинувальний акт (т.1 а.с.28-32), який затверджено прокурором та направлено до Личаківського районного суду м.Львова.

Згідно обвинувачення, ОСОБА_1 обіймаючи відповідно до наказу № 85-к від 29.04.2011 посаду заступника головного лікаря з медичної частини ЛОКЛ та будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище та на яку згідно посадової інструкції покладено повноваження безпосереднього керівництва завідувачів відділення, діагностичними службами та лабораторіями лікарні, а також безпосереднього керівництва лікувально-діагностичним процесом, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою одержання неправомірної вигоди та незаконного збагачення, вимагала та одержала неправомірну вигоду, а саме 05.05.2014 року вимагала та 12.05.2014 року одержала від ОСОБА_2 неправомірну вигоду у розмірі 300 доларів США, що становить 3480,0 гривень, за прийняття рішення про надання процедури гемодіалізу його матері ОСОБА_7 в денний час замість нічного режиму. Окрім цього, повторно, 10.05.2016 року вимагала та 11.05.2016 року одержала від ОСОБА_3 неправомірну вигоду у розмірі 5000,0 гривень за винесення питання про хворих для проведення ниркової замісної терапії. Окрім цього, повторно, 18.11.2016 року вимагала та 28.11.2016 року одержала від ОСОБА_4 неправомірну вигоду у розмірі 6000,0 гривень за прийняття рішення про госпіталізацію ОСОБА_8 у відділення хронічного гемодіалізу ЛОКЛ.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 23.03.2017 року, яка постановлена в межах розгляду кримінального провадження, продовжено строк відсторонення позивача від посади заступника головного лікаря з медичної частини Львівської обласної клінічної лікарні на два місяці, тобто до 25.05.2017 року. На виконання цієї ухвали, Львівською обласною клінічною лікарнею видано відповідний наказ від 27.03.2017 року (т.1 а.с.41).

В подальшому, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 15.05.2017 року (т.1 а.с.42), строк відсторонення від посади продовжено до 25.07.2017 року.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 20.07.2017 року (т.1 а.с.44), відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку відсторонення від посади.

Під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції прокурором прийнято постанову від 28.11.2019 року про відмову від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні за № 0000991 від 18.11.2016 року (т.1 а.с.46-50).

Відмова прокурора від обвинувачення обумовлена тим, що у ході судового розгляду не встановлені достатні докази для доведення вчинення ОСОБА_1 кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.368 КК України і вичерпані можливості їх отримання.

Як наслідок, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 29.11.2019 року (т.1 а.с.51-53), кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України закрито.

Отже, з моменту повідомлення позивачу про підозру і до моменту закриття кримінального провадження остання перебувала під слідством і судом 36 місяців.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з положеннями ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Зазначена шкода відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає зокрема у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Частинами 5, 6 статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ст.13 цього Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Зазначена норма Закону не зобов`язує суд визначити розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а лише встановлює найнижчу межу розміру такого відшкодування. Тобто розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом може бути визначений у сумі більшій, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 18 серпня 2021 року у справі №591/6891/18.

Згідно позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної у Постанові від 20.09.2018 року справа № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18 розмір мінімальної зарплати визначається згідно розміру на час звернення із заявою про відшкодування: «суди попередніх інстанцій правильно керувалися тим, що на підставі положень Закону № 266/94-ВР позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили. Разом з тим суди не врахували, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.»

Визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди відповідає вимогам ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доводи апеляційної скарги Львівської обласної прокуратури про те, що судом не аргументовано чим саме підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань є необґрунтованими. Як вище вказувалося, розмір моральної шкоди визначено з урахуванням встановлених по справі обставин та вимог закону.

З огляду на вищенаведене колегія суддів також не бере до уваги доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Мицика О.В.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Таким чином, суд першої інстанції належним чином обґрунтував розмір стягнутої моральної шкоди, врахувавши ступінь душевних страждань, їх тривалість, порушення звичайного режиму життя позивача та виникненням певних обмежень та незручностей в зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, дійшов вірного висновку про стягнення моральної шкоди у розмірі 500 000грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мицика О.В. залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 17 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2022 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.