Справа № 161/1523/18
Провадження № 4-с/161/18/22
У Х В А Л А

іменем України

17 лютого 2022 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого судді Рудської С.М.

при секретарі Чигринюк В.С.

за участю:

представника заявника Шемета І.К.

державного виконавця Бенещук Л.В.

заінтересованої особи ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 на дії головного державного виконавця Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Бенещук Людмили Валеріївни

В С Т А Н О В И В:

28.01.2022 року заявник ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаною скаргою на обґрунтування якої зазначив, що на підставі судового наказу Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 2-н/161/38/18 з нього стягуються аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частки його заробітку, які він виплачує добровільно. Разом з тим, 18.01.2022 року він отримав лист від органу ДВС з якого слідує, що у нього з травня 2020 року почала утворюватися заборгованість по аліментам. Причиною вказаного стало нарахування державним виконавцем розміру аліментів виходячи із середнього доходу працездатної особи по регіону. Однак, розмір нарахованих коштів не відповідає його реальному заробітку, а тому висновок державного виконавця про невиконання ним судового рішення у визначеному ним обсязі є помилковим. Враховуючи наведене, просить суд визнати дії головного державного виконавця Луцького ВДВС у Луцькому районі Волинської області ЗМУ Міністерства юстиції (м. Львів) Бенещук Л.В. (далі державний виконавець) з приводу нарахування йому заборгованості по сплаті аліментів у виконавчому провадженні № 56060016 неправомірним та визначити, що на час розгляду даної скарги заборгованість по сплаті аліментів на утримання його сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в нього відсутня.

11.02.2022 року державним виконавцем було подано до суду заперечення на скаргу, обґрунтування яких остання зазначала, що у жовтні 2020 року стягувач ОСОБА_1 звернулася до відділу ДВС із заявою про здійснення перерахунку розміру заборгованості по сплаті аліментів, які стягуються на її користь із ОСОБА_2 . При цьому, як повідомила стягувач, станом на 30.04.2020 року у боржника відсутня заборгованість по сплаті аліментів. У зв`язку з цим, державним виконавцем, з урахуванням приписів ч. 2 ст. 195 СК України, здійснено розрахунок зобов`язання у виконавчому провадженні № 56060016 та визначено розмір заборгованості ОСОБА_2 по сплаті аліментів, яка станом на 01.10.2021 року складала 12109,93 грн. Вважає, що заявлені вимоги є безпідставними, а тому у задоволенні скарги просить відмовити.

В судовому засіданні представник заявника вимоги скарги підтримав, суду пояснив, що його довіритель працює неофіційно та отримує заробіток в розмірі 6400 грн. на місяць. Відтак, щомісячно він у добровільному порядку сплачує на утримання сина аліменти у розмірі 1600 грн., тобто 1/4 частину свого доходу, як це визначено судовим рішенням.

Державний виконавець в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення скарги з підстав, які були викладені у її письмових запереченнях.

Заінтересована особа ОСОБА_1 , яка є стягувачем в даному виконавчому провадженні, суду пояснила, що ОСОБА_2 дійсно щомісячно сплачує аліменти на її користь на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 в сумі 1600 грн. Дана сума кожного разу є сталою та незмінною, а на її прохання сплачувати аліменти у більшому розмірі боржник ніяк не реагує. Як їй відомо, ОСОБА_2 працює офіційно за кордоном, його щомісячний заробіток є значно більшим ніж 6400 грн. на місця. У задоволенні скарги просила відмовити.

Заслухавши пояснення учасників провадження, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 12.02.2018 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області в цивільній справі № 161/1523/18 було видано судовий наказ, яким присуджено стягувати щомісяця з боржника ОСОБА_2 , на користь стягувача ОСОБА_1 , аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 31.01.2018 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с. 26).

Вищевказаний наказ набрав законної сили та був пре`явлений стягувачем до Луцького ВДВС у Луцькому районі Волинської області ЗМУ Міністерства юстиції (м. Львів) (а.с. 25).

26.03.2018 року постановою головного державного виконавця Луцького ВДВС у Луцькому районі Волинської області ЗМУ Міністерства юстиції (м. Львів) Бенещук Л.В. було відкрито виконавче провадження № 56060016 з примусового виконання судового наказу в цивільній справі № 161/1523/18 (а.с. 23-24).

01.10.2020 року ОСОБА_1 звернулася до органу ДВС про здійснення перерахунку розміру заборгованості по сплаті аліментів, які стягуються із ОСОБА_2 , на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Як встановлено судом, державним виконавцем, з урахуванням приписів ч. 2 ст. 195 СК України, здійснено розрахунок зобов`язання у виконавчому провадженні № 56060016 та визначено розмір заборгованості ОСОБА_2 по сплаті аліментів, яка станом на 01.10.2021 року складала 12109,93 грн.

Вищевказаний розмір заборгованості був визначений за період з 01.05.2020 року по 30.09.2021 року, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості та з урахуванням заяви ОСОБА_1 , в якій остання повідомила, що станом на 30.04.2020 року в ОСОБА_2 будь-якої заборгованості по сплаті аліментів немає (а.с. 21).

Вищенаведені обставини жодною із сторін не заперечуються.

Зі змісту скарги ОСОБА_2 слідує, що нарахування заборгованості по сплаті аліментів у виконавчому провадженні № 56060016 він вважає неправомірним, оскільки фактичний розмір його заробітку становить 6400 грн. на місяць, 1/4 частку якого, як це визначено судовим рішенням, він добровільно сплачує на утримання сина.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26.06.2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Європейський суд з прав людини у контексті змісту права на справедливий суд також зауважив, що «право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін» (Жовнер проти України, № 56848/00, § 33, ЄСПЛ, від 29 червня 2004 року).

Відповідно до ст. 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України імперативно визначено, що суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковими до виконання, держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно із ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Згідно ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. 2 ст. 195 СК України, заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Так, в ході розгляду справи представник заявника ОСОБА_2 суду пояснив, що його довіритель офіційно на території України не працевлаштований, його дохід становить 6400 грн. на місць.

Проте, жодних доказів на підтвердження суми щомісячного заробітку (доходу) ОСОБА_2 , заявником та його представником суду не надано.

Відтак, доказів незаконності проведення розрахунку заборгованості по сплаті аліментів головним державним виконавцем Бенещук Л.В. у виконавчому провадженні № 56060016 стороною заявника суду не надано, а судом в ході розгляду справи не отримано.

Згідно ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувальні рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчиненні відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що оскаржувані дії були вчинені головним державним виконавцем Бенещук Л.В. відповідно до закону, в межах наданих ій повноважень і право заявника таким діями не було порушено, а тому у задоволенні скарги слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 447-450 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії головного державного виконавця Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Бенещук Людмили Валеріївни відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, а у разі складення ухвали відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на ухвалу суду. У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Ухвала у повному обсязі складена 22 лютого 2022 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська