Справа № 204/7354/21
Провадження № 2/204/529/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого - судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання - Лавриненко В.Д.,

позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки - адвоката Трайдука С.О., відповідача ОСОБА_2 ,

свідка ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Царейкін Михайло Самуілович та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про розірвання договору довічного утримання, скасування державної реєстрації, визнання права власності та зняття з реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И В:

24 вересня 2021 позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 , визначивши третіми особами приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Царейкіна М.С. та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, із вимогами про визнання договору довічного утримання недійсним, скасування державної реєстрації, визнання права власності та зняття з реєстраційного обліку (а. с. 2-4, 17-19).

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що їй, як власниці, належала двохкімнатна квартира АДРЕСА_1 . 29 листопада 2019 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Царейкіним М.С. за реєстровим № 888, за умовами якого, вона передала у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . В свою чергу відповідач зобов`язався надавати їй довічне забезпечення, що складається з наступного: грошового забезпечення в розмірі 1000 гривень щомісячно; забезпечення житлом шляхом збереження права довічного безкоштовного проживання у відчужуваній квартирі; забезпечення придатним для насіння одягом і взуттям при необхідності; забезпеченням ліками та належним медичним обслуговуванням; забезпечення продуктами харчування, готування їжі; прання речей кожного тижня не менш одного разу на тиждень; забезпечити безперешкодне відвідування родичами та іншими уповноваженими особами у будь-який час; своєчасно сплачувати комунальні послуги за газопостачання, користування енергією та комунальними послугами по утриманню вищезазначеної квартири; здійснювати за власні кошти поточний ремонт відчужуваної квартири; у разі смерті відчужувача, набувач бере на себе усі витрати на поховання. Після укладання договору довічного утримання відповідач 06 лютого 2020 року зареєструвався в цій квартирі, що підтверджується довідкою Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР № 4173 від 12 березня 2020 року. Однак, де фактично мешкає відповідач позивачці невідомо, оскільки з дня укладання вказаного договору довічного утримання, відповідач не виконує взятих на себе зобов`язань, при цьому, ніколи в квартирі не мешкав і не використовував її для свого проживання, ніяких своїх речей до квартири не приносив. Зазначає, що вона є літньою людиною, має погане самопочуття, часто хворіє, потребує догляду та піклування, позбавлена можливості належним чином здійснити самообслуговування, приготувати їжу, її пенсії ледве вистачає на покриття власних життєвих потреб, придбання необхідних ліків та сплату комунальних послуг. У зв`язку з чим вимушена звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 27 вересня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (а. с. 15-16).

05 жовтня 2021 року позивачкою до суду подано позовну заяву у новій редакції, однак недоліки, зазначені в ухвалі суду від 27 вересня 2021 року, в повному обсязі не усунуто.

Ухвалою суду від 11 жовтня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (а. с. 24).

22 жовтня 2021 року позивачкою до суду подано уточнену позовну заяву, однак недоліки, зазначені в ухвалі суду від 11 жовтня 2021 року, в повному обсязі не усунуто (а. с. 28-29 та на звороті).

Ухвалою суду від 08 листопада 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (а. с. 31).

12 листопада 2021 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 08 листопада 2021 року, позивачкою усунуто (а. с. 33-34 та на звороті).

Ухвалою суду від 17 грудня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 11 годину 26 січня 2022 року (а. с. 40), копія якої надіслана учасникам справи 21 грудня 2021 року за вихідним № 1368/22-вих/2/204/529/22 (а. с. 41).

11 лютого 2022 року відповідачем до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська подано письмові заперечення на позовну заяву (а. с. 58-61), в яких він позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування заперечень зазначає, що наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладання, а не в результаті його невиконання чи неналежного виконання зобов`язань. Крім того, вважає, що позов підписано невідомою особою, оскільки справжній підпис ОСОБА_1 не співпадає з підписом, що у позовній заяві. Тому вважає, що позов повинен бути залишений без розгляду. Також зазначає, що при укладенні договору довічного утримання, сторонами було дотримано всіх його істотних вимог, в тому числі і щодо його нотаріального посвідчення. Стверджує, що з моменту укладання договору у позивачки не було жодних претензій до нього щодо невиконання або неналежного виконання ним своїх обов`язків. Вказує, що за його кошти позивачці було здійснено оперативне втручання по видаленню кишківника, вартістю 7000 гривень, куплена пральна машинка, вартістю 5400 гривень, а у 2020 році здійснено ремонт криши (заміна руберойду) вартістю 3200 гривень. Крім того, зазначає, що він здійснював допомогу позивачці по похованню її чоловіка. Вказує на те, що жодним нормативно-правовим актом та самим договором довічного утримання не передбачено обов`язковість проживання разом з позивачкою, і тим паче, це не може бути причиною визнання його недійсним та підставою для його розірвання, скасування реєстрації. Визнання права власності та зняття з реєстраційного обліку відповідача. Стверджує, що він виконував умови договору добросовісно та в повному обсязі, а також здійснював інші обов`язки непередбачені умовами договору. Те, що відповідачка зверталася до сусідів за допомогою в купівлі чогось в магазині, не є підставою для розірвання договору, оскільки аби вона звернулася з вказаними проханнями до нього, він би їх неодмінно виконав. Зазначив, що сусіди є зацікавленими особами в розірванні договору, оскільки пропонували позичав ці кошти, щоб вона розірвала договір та переоформила квартиру на них. Вважає, що позивачку, яка є його рідною тіткою, введено сусідами в оману, з метою заволодіння майном, від чого йому дуже гірко. Тому прохає суд у задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі.

29 квітня 2022 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшла відповідь позивачки на відзив (а. с. 75-76), в якій вона зазначає, що операцію на кишківнику їй було проведено за її власні грошові кошти, а пральну машинку придбано нею задовго до укладання договору довічного утримання і зовсім за іншу суму. Також зазначає, що ремонт покрівлі було здійснено ОСББ «Казка» за 2500 гривень, внесених нею в рахунок оплати внесків об`єднання на управління будинку по її особовому рахунку.

18 травня 2022 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшли письмові пояснення представника департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Григоренка А.В. (а. с. 87-88), в яких вона зазначає про те, що порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Вважає, що вимога про зобов`язання Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР зняти відповідача з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири є передчасною, оскільки це питання має вирішуватися судом, після винесення рішення яким буде скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на вищевказану квартиру. Тому прохає суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, прохала їх задовольнити. Пояснення надала аналогічні тексту позовної заяви та відповіді на відзив.

У судовому засіданні представник позивачки - адвокат Трайдук С.О., позовні вимоги підтримав, прохав суд їх задовольнити.

У судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував. Пояснення надав аналогічні тексту письмових пояснень.

Третя особа - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Царейкін М.С. в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив (а. с. 143-144).

Представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив (а. с. 142).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та покази свідків, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 29 листопада 2019 року між позивачкою та відповідачем було укладено договір довічного утримання (а. с. 7), який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Царейкіним М.С. НОВ 046096 за № 888.

За вказаним договором позивачка передала у власність відповідача належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , натомість відповідач взяв на себе обов`язок по надання позивачці довічного забезпечення, яке складається з наступного: грошового забезпечення в розмірі 1000 гривень щомісячно; забезпечення житлом шляхом збереження права довічного безкоштовного проживання у відчужуваній квартирі; забезпечення придатним для насіння одягом і взуттям при необхідності; забезпеченням ліками та належним медичним обслуговуванням; забезпечення продуктами харчування, готування їжі; прання речей кожного тижня не менш одного разу на тиждень; забезпечити безперешкодне відвідування родичами та іншими уповноваженими особами у будь-який час; своєчасно сплачувати комунальні послуги за газопостачання, користування енергією та комунальними послугами по утриманню вищезазначеної квартири; здійснювати за власні кошти поточний ремонт відчужуваної квартири; у разі смерті відчужувача, набувач бере на себе усі витрати на поховання.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а. с. 8-9), 29 листопада 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Царейкіним М.С. внесено запис про право власності/довічної власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та, запис про обтяження № 34388404 на підставі договору довічного утримання НОВ 046096 № 888 від 29 листопада 2019 року.

Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 4173 від 12 березня 2020 року, відповідач зареєстрований за адресою спірної квартири, як уповноважений власник з 06 лютого 2020 року (а. с. 10).

Відповідно до акту ОСББ «Казка» від 22 вересня 2021 року, відповідач у АДРЕСА_1 не проживав і не проживає, його предметів для вжитку та проживання в цій квартирі немає і не було. Одягу та білизни також немає (а. с. 13).

З виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 22 червня 2021 року (а. с. 20 та на звороті) вбачається, що позивачка потребує постійного амбулаторного лікування й постійної сторонньої допомоги.

Допитана у судовому засіданні 30 серпня 2022 року свідок ОСОБА_4 пояснила, що вона сестра сусідки з першого поверху під`їзду, де живе позивачка. Сама вона там не мешкає, але часто приїжджала до сестри, яка допомагала позивачці. Так, вона з нею і познайомилася. Знає її дуже дано, близько 25-30 років, тому вона знала сім`ю позивачки. Оскільки вона медичний працівник, то часто робила позивачці уколи, доглядала за нею в реанімації після операцій, яких у тієї з 2019 року було вже 3. Гроші на ліки та продукти давала їй позивачка, відповідача вона біля неї, ані в реанімації, ані після, не бачила. Зі слів позивачки знає, що остання дуже сильно ображена на племінника, бо він їй не допомагає, а на її пропозицію найняти для неї доглядальницю, сказав, що це дуже дорого, а сам займатися він цим не може, бо працює. вказала на те, що позивачці весь час допомагає її сестра, яка купує їй ліки, продукти харчування, викликає швидку, тощо. При цьому, гроші на всі ці витрати їй дає позивачка.

Допитаний у судовому засіданні 25 жовтня 2022 року свідок ОСОБА_5 пояснив, що знає позивачку через дружину ( ОСОБА_6 ), яка працює медичною сестрою та періодично робить уколи позивачці, їй допомагає. Сам він буває у позивачки стабільно раз на місяць, може більше, коли остання йому дзвонить щоб він прийшов, тоді він і іде, бо живуть вони поряд по АДРЕСА_2 , це 10 хвилин пішки до будинку позивачки. Вказав, що за необхідності возить позивачку до лікарні. Знає, що остання оформила договір довічного утримання на свого племінника, щоб той їй допомагав, піклувався про неї, а вона йому лишить квартиру. Однак племінника він ніколи його не бачив, жодних його речей в квартирі позивачки немає. Взагалі, скаржитися на відповідача, що він не платить комунальні послуги та не допомагає позивачці, остання почала приблизно роки два тому.

Допитана у судовому засіданні 25 жовтня 2022 року ОСОБА_7 пояснила, що вона з позивачкою є сусідками з 1971 року, тому добре її знає. Позивачка їй говорила про те. що оформила договір довічного утримання зі своїм племінником, однак той зовсім нічого не робить з тих обов`язків, які взяв на себе. Сама вона обов`язково ходить до позивачки через день, то уколи зробити, то ліки купити, переставити щось і т.д. Зазначила, що все необхідне позивачці вона купувала за свої гроші, а та їй потім їх повертала. Відповідача у позивачки бачила лише один раз.

Допитана у судовому засіданні 25 жовтня 2022 року свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона працює поштаркою, приносить позивачці пенсію, а та дає їй гроші на оплату комунальних послуг та за необхідності, щось купити. Вказала, що відповідача у позивачки жодного разу не бачила, тільки сусідів.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснила, що позивачку знає з 1971 року, постійно їй допомагає, купує продукти, ліки, оплачує за комунальні послуги. Гроші їй на це дає позивачка, але чиї вони, вона не знає. Зазначила, що відповідача вона бачила лише декілька разів. Позивачка скаржилася на відповідача, що той приходить дуже рідко, їй не допомагає, про неї нікому піклуватися.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Набувач може бути зобов`язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду), що визначено у частині 1 статті 750 ЦК України.

У статті 748 ЦК України закріплено, що набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Приписами ч. 1 ст. 754 ЦК України визначено, що набувач не має права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання (догляду), укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 525 ЦК України).

Як вже було зазначено вище, укладеним між сторонами договором довічного утримання на відповідача було покладено наступні обов`язки: грошового забезпечення в розмірі 1 000,00 грн. щомісячно; забезпечення житлом шляхом збереження права довічного безкоштовного проживання у відчужуваній квартирі; забезпечення придатним для носіння одягом і взуттям при необхідності; забезпечення ліками та належним медичним обслуговуванням; забезпечення продуктами харчування, готування їжі; прання речей кожного тижня (не менше одного разу на тиждень); забезпечити безперешкодне відвідування родичами та іншими уповноваженими особами у будь-який час; своєчасно оплачувати послуги за газопостачання, користування енергією та інші комунальні послуги по утриманню вищезазначеної квартири; здійснювати за власні кошти поточний ремонт відчужуваної квартири; у разі смерті відчужувача, набувач бере на себе усі витрати на поховання.

Договір довічного утримання (догляду) має триваючий характер, а тому вимагає систематичного і постійного виконання набувачем своїх обов`язків щодо відчужувача до моменту припинення договору.

Однак, звертаючись у вересня 2021 року до суду з даним позовом, позивачка наполягала на тому, що відповідач не виконує взяті на себе обов`язки за укладеним між ними Договором довічного утримання від 29 листопада 2019 року року (крім обов`язку щодо забезпечення житлом шляхом збереження права довічного безкоштовного проживання у відчужуваній квартирі), не надає їй будь-якої допомоги, не цікавився станом її здоров`я, побутовими умовами її проживання, не готує та не купує продукти харчування, не здійснює прибирання та поточний ремонт квартири, та взагалі з моменту укладення спірного договору відвідав її лише два-три рази.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, зокрема, на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

У Договорі довічного утримання від 29 листопада 2019 року, посвідченого Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Царейкіним М.С., зареєстрованого в реєстрі за № 888, позивачкою та відповідачем також було обумовлено, що цей договір може бути розірвано за згодою сторін, а у випадку невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однією із сторін у судовому порядку.

Згідно з приписами ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З показань допитаних під час розгляду справи в якості свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 судом встановлено, що саме вказані особи періодично допомагають позивачці по господарству, допомагають позивачці купувати ліки та продукти харчування, а також допомагають з пранням та приготуванням їжі. Свідки повідомили суду також про те, що більшість з них відповідача жодного разу не бачили, інші - лише раз чи кілька. Речей відповідача в квартирі позивачки не має. Такі показання свідків в їх сукупності, на переконання суду, свідчать про те, що відповідач не виконує передбачених договором обов`язків щодо забезпечення позивачки ліками та продуктами харчування, а також допомоги у приготуванні їжі та пранні речей.

Крім того, свідки вказали на те, що оплату комунальних послуг здійснюють вони за власні кошти позивачки, що достеменно свідчить про те, що відповідач не виконує передбачений договором довічного утримання обов`язок щодо своєчасної оплати послуг газопостачання, користування енергією та інших комунальних послуг по утриманню квартири АДРЕСА_3 .

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачка наполягала також і на тому, що відповідач не виконує також і свого обов`язку щодо її грошового забезпечення у розмірі 1000 гривень щомісячно.

При цьому, суд зазначає, що стороною відповідача не надано суду жодних доказів для спростування таких тверджень позивачки.

Стороною відповідача взагалі не надано суду жодних доказів щодо належного виконання відповідачем обов`язків за Договором довічного утримання від 29 листопада 2019 року.

При цьому, відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Нормами ч. 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках.

Крім того, суд доходить висновку, що сам по собі факт звернення позивача з позовом про розірвання договору довічного утримання, також свідчить неналежне виконання відповідачем обов`язків за договором.

Враховуючи все вищенаведене суд дійшов переконливого висновку, що відповідач дійсно не виконує обов`язки, покладені на нього Договором довічного утримання від 29 листопада 2019 року, посвідченим Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Царейкіним М.С., зареєстрованим в реєстрі за № 888.

З огляду на викладене, враховуючи, що позивачкою в повній мірі підтверджено належними, достатніми та допустимими доказами факт невиконання відповідачем умов договору, а відповідачем належними доказами встановлений судом факт не спростовано, суд вважає, що наявні законні підстави для розірвання договору довічного утримання за рішенням суду.

У зв`язку з викладеним суд доходить висновку про необхідність розірвання договору довічного утримання від 29 листопада 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Царейкіним М.С., зареєстрований в реєстрі за № 888, а отже позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 756 ЦПК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.

Згідно з вимогами абз. 2 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п. 1 ч. 7 ст. 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

За таких обставин, оскільки з моменту укладення договору довічного утримання відповідач набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 та на теперішній час в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачем (номер запису про право власності - 34387406), враховуючи, що договір довічного утримання від 29 листопада 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Царейкіним М.С., зареєстрований в реєстрі за № 888, розірвано за рішенням суду, керуючись положеннями ст. ст. 392, 756 ЦК України суд вважає, що слід скасувати державну реєстрацію права власності (номер запису про право власності - 34387406) за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101, здійснену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 49938292 від 29 листопада 2019 року.

Згідно з вимогами абз. 3 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції.

Не зважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа, № 30210/96).

ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищевикладене, наявність рішення суду, яке набрало законної сили щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (в даному випадку рішення про витребування майна з чужого незаконного володіння), а також про скасування державної реєстрації права власності є достатньою підставою для внесення відповідного запису до реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

З огляду на викладене, позовні вимоги позивачки про визнання за нею права власності на спірну квартиру, задоволенню не підлягають, оскільки чинним законодавством визначено порядок проведення реєстрації та внесення відповідного запису про державну реєстрацію права власності до державного реєстру речових прав на нерухоме майно і повноваження на здійснення зазначених дій покладено законом на відповідного державного реєстратора.

Крім того, відповідно до вищенаведених положень чинного законодавства захисту підлягають вже порушені, оспорювані або не визнані права особи, при цьому позивачкою не надано доказів того, що їй безпідставно відмовлено у здійсненні реєстрації за нею права власності на вказану квартиру, а також доказів відмови Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у знятті з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири відповідача, тому ці вимоги заявлені нею у даній справі передчасно, через що суд доходить висновку, що вони не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд доходить до обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.

Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з позовною заявою позивачем було заявлено чотири вимог, з яких три вимоги немайнового характеру (3*908=2724) та одна вимога майнового характеру (1% від ціни позову - 4673) та сплачено судовий збір у розмірі 7397 гривні.

Оскільки судом задоволено дві вимоги немайнового характеру (про визнання договору недійсним та скасування державної реєстрації права власності), то з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1816 гривень, виходячи із розрахунку (2*908=1816).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 ; РНОКПП НОМЕР_2 ), треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Царейкін Михайло Самуілович (49055, м. Дніпро, вул. Тітова, буд. 8) та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд. 75; ), про розірвання договору довічного утримання, скасування державної реєстрації, визнання права власності та зняття з реєстраційного обліку - задовольнити частково.

Договір довічного утримання від 29 листопада 2019 року, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Царейкіним М.С. за реєстровим № 888 - розірвати.

Скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), здійснену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 49938292 від 29 листопада 2019 року, номер запису про право власності 34387406.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії, якщо не буде оскаржено у встановленому законом порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна