441/2667/21 2/441/232/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2022 Городоцьким районний суд Львівської області у складі:

головуючої, судді - Ференц О.І.,

за участю секретаря судового засідання - Пеленської Х.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Городок цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого жилого приміщення та зняття з реєстрації, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, який уточнила 13.01.2022, покликаючись на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок на АДРЕСА_1 . Разом з нею у цьому будинку проживають її діти ОСОБА_3 , 2007 р.н., ОСОБА_4 , 2013 р.н., а також її колишній чоловік - ОСОБА_2 , відповідач. Шлюб між нею та відповідачем розірвано рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 15.10.2020. Проживання разом із колишнім чоловіком є нестерпним. Він веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, приходить до будинку у нетверезому стані, постійно влаштовує сварки та бійки, псує майно. Їй неодноразово приходилося викликати поліцію для захисту від нападів колишнього чоловіка. 30.08.2021 ОСОБА_2 вчинив домашнє насильство стосовно неї і відносно нього було видано терміновий заборонний припис. Однак вказані заходи результату не принесли, відповідач продовжує безпідставно проживати у її будинку, вчиняє скандали, нищить та пошкоджує її майно, вчиняє домашнє насильство відносно неї та дітей. 10.10.2021 відповідач знову вчинив домашній скандал, ображав її грубими нецензурними словами в присутності дітей, перебуваючи у нетверезому стані, розбудив дітей, кричав, не давав їм спати, шарпав і штовхав її, погрожуючи фізичною розправою. 11.10.2021 відповідач продовжив свої протиправні дії, кричав на неї, ображав нецензурними словами, порвав одяг на ній, погрожував побити її загіпсованою рукою так, що «на ній мокрого місця не залишиться», якщо вона ще раз викличе поліцію. Не зважаючи на це, 13.10.2021 вона звернулася в поліцію з приводу неправомірних дій ОСОБА_2 30.10.2021 близько 22.00 год. відповідач знову вчинив відносно неї домашнє насильство, наніс їй удари в область обличчя, спричинивши тілесні ушкодження. З приводу даних подій 31.10.2021 вона знову звернулася у відділення поліції. Така протиправна поведінка її колишнього чоловіка грубо порушує її права як людини та власника житла. Вона неодноразово просила відповідача добровільно виселитися із її будинку і повернутися в житло своїх батьків у м. Городок, однак він відмовляється. Усі послуги з утримання будинку несе вона, ОСОБА_2 жодних коштів на оплату житлово-комунальних послуг не дає. Відповідач є її колишнім чоловіком, а відтак не є членом її сім`ї. Законодавством України не передбачено збереження права користування житлом за особою, яка хоч і правомірно вселилася у будинок, але на час розгляду справи перестала бути членом сім`ї власника (постанова ВС у цивільній справі № 357/7940/16-ц від 27.02.2019). На підставі ст.391, 406 ЦК України просила суд виселити відповідача з належного їй на праві приватної власності будинку АДРЕСА_1 та зняти його з реєстрації за вказаною адресою.

10.01.2022 відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що будинок на АДРЕСА_1 перебував у незадовільному стані та не був придатним для проживання. Протягом 2007-2009 він за власний кошт зробив там капітальний ремонт. За даною адресою він проживає та зареєстрований протягом 14 років, іншого нерухомого майна не має. З посиланням на практику ЄСПЛ вважає, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.8 Конвенції, а тому наступне її виселення з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням права на повагу до житла. У п.44 рішення від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, вона має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. У звязку з наведеним просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, від позивачки надійшла письмова заява про розгляд справи у її відсутності та відсутності її представника, позов підтримує та просить його задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча був своєчасно і належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, причини неявки судуне повідомив, клопотань про відкладення судового засідання від нього не надходило.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Беручи до уваги письмові заяви по суті справи сторін, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є одноосібним власником квартири АДРЕСА_2 (а.с.11). Згідно даних будинкової книги для прописки громадян у даній квартирі зареєстровані власниця ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.12-14).

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 15.10.2020 у цивільній справі № 441/749/20 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.15-17).

13.10.2021 ОСОБА_1 зверталася в Городоцьке відділення поліції із заявою про вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 , яка зареєстрована у ВнП № 1 (м. Городок) ЛРУП № 2 ГУНП у Львівській області за № 4573 (а.с.18-19).

31.10.2021 у ЄРДР внесено відомості за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст..126-1 КК України за зверненням ОСОБА_1 , а саме: зі слів заявниці ОСОБА_2 в період часу з 29.08.2021 по 30.10.2021 в АДРЕСА_1 умисно, систематично на грунті неприязних відносин вчиняв психологічне насильство щодо неї, що призвело до її психологічних страждань. Погіршило якість її життя (а.с.28).

Вироком Городоцького районного суду Львівської області від 15.12.2021 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.126-1 КК України, та призначено йому покарання у виді ста п`ятдесяти годин громадських робіт. Як встановлено вироком суду, ОСОБА_2 29.08., 10 та 30.10.2021, кожен раз у вечірній час, в стані алкогольного сп`яніння у будинку на АДРЕСА_3 , діючи умисно, систематично вчиняв психологічне насильство щодо колишньої дружини ОСОБА_1 , що призводило до психологічних страждань та погіршення якості її життя. ОСОБА_2 вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав повністю.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Однак, ст.1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Вказана позиція викладена ВС у постанові від 13.10.2020 у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач систематично вчиняв насильство по відношенню до позивачки, за що навіть був притягнутий до кримінальної відповідальності.

З пояснень позивачки вбачається, що відповідач до одруження проживав у своїх батьків у м. Городок Львівського району Львівської області, доказів про неможливість проживання відповідача у будинку його батьків матеріали справи не містять.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним.

З урахуванням того, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, відповідач перестав бути членом сімї позивачки, систематично вчиняв насильство відносно неї, за що був притягнутий до кримінальної відповідальності, суд вважає, що інтереси позивачки як власника житла та користувача цього житла перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який, за доводами позивачки, забезпечений іншим житловим приміщенням, що ним не спростовано.

З огляду на наведене є усі правові підстави для виселення відповідача із займаного ним житла на підставі ч.2 ст.406 ЦК України.

У звязку із задоволенням позовної вимоги про виселення відповідача ОСОБА_2 із належної позивачці квартири підлягає також задоволенню позовна вимога про зняття його з реєстрації за вказаною адресою.

З урахуванням вимог ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в користь позивачки понесені нею витрати на оплату судового збору.

Керуючись ст. ст. 7, 10, 12, 13, 258, 263-265, 268, 280 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задоволити.

Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житла та зняти його з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , в корись ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_2 , жительки АДРЕСА_1 , 908 (дев`ятсот вісім) грн.. понесених судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Головуючий Ференц О.І.