Справа № 936/721/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 листопада 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., СОБОСЛОЯ Г.Г.

за участю секретаря ІГНАТКО О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 936/721/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів приватний нотаріус Воловецького районного нотаріального округу Заяць Світлана Андріївна, про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Воловецького районного суду від 1 грудня 2021 року, повний текст якого складено 7 грудня 2021 року, головуючий суддя Павлюк С.С., -

встановив:

29.07.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 мотивуючи таким.

17.05.2017 відповідачі уклали договір, посвідчений приватним нотаріусом Воловецького районного нотаріального округу Закарпатської області Заяць С.А. за реєстровим № 125, на підставі якого ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 об`єкт незавершеного будівництва готовністю 47,44% кафе з магазином, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Укладенню договору передували такі обставини.

11.02.2016 відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача в борг 700000,00 грн, які зобов`язався повернути до 28.02.2016, однак, своє грошове зобов`язання не виконав, унаслідок чого до нього був пред`явлений позов про стягнення боргу.

17.06.2016 Воловецький районний суд відкрив провадження у справі № 300/515/16-ц. Ухвалами Воловецькою районного суду від 17.06.2016 і від 29.06.2016 позивачу було відмовлено в задоволенні заяв про забезпечення позову, однак, у подальшому ухвалою від 11.05.2017 у судовому засіданні, в якому брали участь відповідач ОСОБА_2 та його представник, позов було забезпечено шляхом накладення арешту на його майно:

земельну ділянку площею 0,0375 га, кадастровий номер :01:007:0001, реєстраційний номер 5, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

транспортний засіб - легковий автомобіль, 2008 року випуску, сірого кольору, кузов (причеп) № НОМЕР_1 ;

кафе з магазином (незавершене будівництво, процент готовності 75%), розташоване по АДРЕСА_1 .

Таким чином, про арешт майна відповідачу ОСОБА_2 було достеменно відомо.

Незважаючи на арешт його майна, ОСОБА_2 уже 17.05.2017 подарував указаний об`єкт незавершеного будівництва своїй матері ОСОБА_3 .

Рішенням Воловецького районного суду від 26.05.2017 у справі № 300/515/16-ц стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 700000,00 грн основного боргу, 44416,43 грн винагороди за користування позикою, 3000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та 6890,00 грн на відшкодування сплаченого судового збору, а всього 754306,43 грн.

Усвідомлюючи наявність пред`явленого до нього позову та наявність арешту його майна, відповідач мав припускати і можливість настання негативних наслідків для нього в разі задоволення позову. Обоє відповідачів (син і мати, які проживають спільно) знали про вищезгаданий позов та прийняте судове рішення.

Таким чином, ОСОБА_2 відчужуючи за безвідплатним договором належне йому на праві власності нерухоме майно своїй матері, будучи обізнаним про судовий розгляд справи за позовом про стягнення з нього боргу, про наявність судового арешту переслідував єдину мету ухилитися від виконання грошового зобов`язання за рахунок відчужуваного майна та зберегти його від примусової реалізації в рахунок погашення заборгованості за можливим рішенням суду про стягнення з нього боргу за договором позики.

Позивач як стягувач неодноразово звертався до Воловецького РВ ДВС із метою примусового стягнення боргу. Однак, на протязі чотирьох років йому три рази повертали виконавчий документ без виконання через відсутність майна та коштів у боржника. Рішення суду про стягнення боргу досі не виконане, борг не сплачений.

Звернувшись вчергове до приватного виконавця Хрипти О.О. із заявою про відкриття виконавчого провадження 17.07.2021, позивач із інформаційної довідки від 17.07.2021 № 265997484, сформованої на запит виконавця, дізнався про укладення між відповідачами правочину, що наразі оспорюється.

Виходячи з викладеного, оспорений договір дарування не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, натомість був укладений на шкоду кредитору, з метою приховування майна від імовірного розрахунку ним із кредитором, тому дії відповідачів із вчинення цього правочину є недобросовісними, а безвідплатний правочин є фіктивним (ст. 234 ЦК України).

Крім того, всупереч відомим сторонам договору дійсним обставинам у ньому вказано, що майно не перебуває під арештом, під забороною, щодо майна не ведуться судові спори тощо.

Незважаючи на укладення договору дарування відповідачка ОСОБА_3 так і не уклала договору оренди земельної ділянки, на якій розташований недобудований об`єкт, чинним залишається договір оренди від 29.05.2013.

Посилаючись на ці обставини, на норми ст.ст. 202, 215, 234, 717 ЦК України та практику Верховного Суду щодо підстав і умов визнання договору дарування фіктивним як фраудаторного правочину, вчиненого внаслідок зловживання боржником своїми цивільними правами з метою уникнення сплати боргу, позивач ОСОБА_1 просив:

визнати недійсним договір від 17.05.2017 дарування незавершеного будівництва кафе з магазином, розташованого по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Воловецького районного нотаріального округу Закарпатської області Заяць С.А. за реєстровим № 125;

скасувати державну реєстрацію права власності (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 215).

Судові витрати позивач просив покласти на відповідачів.

Рішенням Воловецького районного суду від 01.12.2021 позов задоволено:

визнано недійсним договір від 17.05.2017 дарування незавершеного будівництва кафе з магазином, розташованого по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Воловецького районного нотаріального округу Закарпатської області Заяць С.А. за реєстровим № 125;

скасовано державну реєстрацію права власності (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 215);

стягнуто на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 і з ОСОБА_3 з кожного по 727,00 грн понесених судових витрат;

постановлено, що заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Воловецького районного суду від 03.08.2021, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набранням рішенням суду законної сили, або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості та доведеності, з того, що позивач пред`явив позов у межах трирічної позовної давності та належним чином обґрунтував фіктивність і фраудаторний характер оспореного правочину, що був вчинений відповідачами недобросовісно, з метою зменшення платоспроможності боржника та ухилення від сплати боргу позивачу за очікуваним невдовзі судовим рішенням. Крім того, правочин був вчинений після ухвалення судового рішення про забезпечення позову про стягнення боргу шляхом арешту майна боржника.

Відповідачка ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Повідайчик О.І., оскаржила рішення суду як незаконне та необґрунтоване, наводить у скарзі такі доводи.

Відповідач ОСОБА_2 є сином відповідачки ОСОБА_4 , не міг завершити будівництво об`єкта і укладення між ними договору дарування, коли син подарував матері нерухомість, яка фактично належить сім`ї, є нормальним явищем у таких родинних стосунках, відповідає вимогам закону та моральним засадам суспільства.

Договір був укладений у відповідності до вимог ст.ст. 202, 203, 626-628, ЦК України та потяг реальні правові наслідки у вигляді переходу права власності на майно від дарувальника до обдаровуваної, висновки суду про протилежне помилкові. Суд не взяв до уваги презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), навпаки, застосував «презумпцію недійсності» правочину, якої не існує.

Відповідачка просила застосувати позовну давність, чого суд не зробив. Суд не зважив на те, що позивач з 2016 року тричі (17.06.2016, 29.06.2019 і 11.05.2017) клопотав перед судом про накладення арешту на спірне майно, тому вже станом на 17.06.2016 був обізнаний про належність майна ОСОБА_2 . Після ухвалення судом рішення про стягнення боргу позивач мав можливість з`ясувати питання про належність спірного майна та про оспорений правочин.

Інформаційна довідка, на яку посилається позивач, була сформована для введення суду в оману, оскільки за змістом довідки пошук здійснювався за майновим об`єктом і за адресою його розташування, а не за прізвищем ОСОБА_2 . Оскільки ж місце проживання ОСОБА_2 не збігається із місцезнаходженням нерухомості, пошук міг здійснюватися тільки за наданою ОСОБА_1 інформацією про те, що у 2016-2017 рр. об`єкт належав ОСОБА_2 .

Посилання позивача на те, що ухвала про арешт майна була постановлена в справі № 300/515/16-ц 11.05.2017, а оприлюднена в ЄДРСР була 13.05.2017 і на момент отримання ним ухвали (17.05.2017) відповідачі вже уклали договір дарування, свідчить про обізнаність позивача вже на той час про оспорений договір.

Тому суду належало застосувати позовну давність, яка спливла 17.05.2020 і є законним правом правопорушника за відповідних обставин уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності. В апеляційному порядку в позові належить відмовити внаслідок спливу позовної давності.

Сторона просить рішення суду першої інстанції скасувати, в позові відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 , а також третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів приватний нотаріус Заяць С.А. рішення суду не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: відповідача ОСОБА_2 адвоката Повідайчика О.І., який апеляцію підтримав, позивача ОСОБА_1 адвоката Калинича І.І., який скаргу не визнав, розглянувши відповідно до ст. 372 ч. 2 ЦПК України справу за відсутності інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оглянувши справу 300/515/16-ц, обговоривши доводи учасників процесу, суд приходить до такого.

Чинним рішенням Воловецького районного суду від 26.05.2017 у справі № 300/515/16-ц задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 700000,00 грн основного боргу, 44416,43 грн винагороди за користування позикою, 3000,00 грн моральної шкоди та 6890,00 грн судового збору, а всього 754306,43 грн (а.с. 27, а.с. 160-161 справи № 300/515/16-ц, посилання в мережі Internet на Єдиний державний реєстр судових рішень https://reyestr.court.gov.ua/Review/66823336).

Цим рішенням встановлено, зокрема, що 11.02.2016 ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_2 700000,00 грн зі строком повернення коштів до 28.02.2016, що підтверджується власноручно складеною ОСОБА_2 розпискою, однак, у встановлений договором позики строк позичальник своє зобов`язання не виконав.

06.06.2016 ОСОБА_1 пред`явив до ОСОБА_2 позов про стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди і просив стягнути з відповідача на свою користь 700000,00 грн основного боргу, 44416,43 грн винагороди за користування позикою і 3000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, а також судові витрати (а.с. 3-5 справи № 300/515/16-ц).

Ухвалою Воловецькою районного суду від 11.05.2017 в судовому засіданні, в якому брали участь представник позивача ОСОБА_1 адвокат Глагола В.С., відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Шуста В.В., задоволено заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову, накладено арешт на майно відповідача ОСОБА_2 :

земельну ділянку площею 0,0375 га, кадастровий номер :01:007:0001, реєстраційний номер 5, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

легковий автомобіль марки «Groz Polarsun SZS6503B7G», д/н НОМЕР_2 , 2008 року випуску, сірого кольору, кузов (причеп) № НОМЕР_1 ;

кафе з магазином (незавершене будівництво, процент готовності 75%), розташоване по АДРЕСА_1 (а.с. 130-133 справи № 300/515/16-ц, https://reyestr.court.gov.ua/Review/66451446).

17.05.2017 ОСОБА_2 уклав із своєю матір`ю ОСОБА_3 договір дарування незавершеного будівництва, що був посвідчений приватним нотаріусом Воловецького районного нотаріального округу Закарпатської області Заяць С.А. за реєстровим № 125, предметом дарування за яким було нерухоме майно незавершене будівництво кафе з магазином (готовністю 47,44%) ринковою вартістю 1930612,74 грн, розташоване на орендованій за договором від 15.05.2012 земельній ділянці площею 0,0375 га з кадастровим номером :01:007:0001 по АДРЕСА_1 (а.с. 16-18).

Відповідно до цього договору:

сторони попередньо були ознайомлені нотаріусом із приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений правочин (зокрема, щодо недійсності правочину), перебувають при здоровому розумі, ясній пам`яті, діють добровільно, розуміючи значення своїх дій (преамбула);

дарувальник стверджує, що:

від обдарованої не приховано обставин, які мають істотне значення;

незавершене будівництво під забороною (арештом) не перебуває;

щодо незавершеного будівництва відсутні судові спори;

внаслідок дарування незавершеного будівництва не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб;

обтяжень, а також будь-яких прав у третіх осіб щодо незавершеного будівництва немає (п. 11);

незавершене будівництво, що відчужується, під забороною (арештом) не перебуває, іншими речовими правами не обтяжено (п. 12);

сторони підтверджують, що договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх бажання є вільним і відповідає їх внутрішній волі, договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину та відповідає їх дійсним намірам (п. 19).

Як випливає зі змісту інформації від 15.07.2021 № 265997484 із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, наданої приватному виконавцю Хрипті О.О.:

на підставі договору дарування, посвідченого 17.05.2017 приватним нотаріусом Воловецького районного нотаріального округу Закарпатської області Заяць С.А. за реєстровим № 125, право власності на незавершене будівництво кафе з магазином загальною площею 821,35 кв. м, готовністю 47,44%, розташоване по АДРЕСА_1 , було цього ж дня зареєстровано за ОСОБА_3 в цілому (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 215, номер запису про право власності 20434901);

орендарем земельної ділянки комунальної власності площею 0,0375 га з кадастровим номером :01:007:0001 по АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (а.с. 19-22).

За відомостями Державного земельного кадастру станом на 16.07.2021 орендарем призначеної для обслуговування кафе-магазину земельної ділянки комунальної власності площею 0,0375 га з кадастровим номером :01:007:0001 по АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (а.с. 23-24).

28.09.2017 Воловецький районний суд видав виконавчий лист на виконання свого рішення від 26.05.2017 у справі № 300/515/16-ц (а.с. 25-26, 97-98).

Листом від 20.07.2022 № 20.4-38/10655 Воловецький відділ ДВС у Мукачівському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) інформував апеляційний суд, зокрема, про те, що:

19.10.2017 було відкрито виконавче провадження № 54949707 із примусового виконання виконавчого листа, виданого 28.09.2017 Воловецьким районним судом у справі № 300/515/16-ц, а постановою від 28.12.2017 виконавчий лист був повернутий стягувачу, як зазначено в листі, на підставі ст. 37 ч. 1 п. 7 Закону України «Про виконавче провадження» (транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку), у боржника відсутні майно та доходи, на які за законом може бути звернено стягнення, вжиті заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними;

виконавче провадження № 54949707 знищене 28.01.2022 за закінченням строку зберігання.

Згідно з відмітками на виконавчому листі виконавчий документ окрім як 28.12.2017 повертався стягувачу ще двічі з тих самих підстав: 12.06.2020 і 19.04.2021.

На день видачі виконавчого листа та на дати його повернення стягувачу ОСОБА_1 . Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII передбачає строк для пред`явлення виданого судом виконавчого листа до виконання протягом трьох років з дня набрання рішенням законної сили, переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання пред`явленням цього документа до виконання та встановлює, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення (ст. 12 ч.ч. 1, 2, ч. 4 п. 1, ч. 5).

До листа від 20.07.2022 № 20.4-38/10655 додані копії окремих наявних у справах органу ДВС документів виконавчого провадження № 54949707, якими підтверджується зміст листа, а також інформація від 20.07.2022 № 305405002 із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, надана держвиконавцю ОСОБА_5 , за даними якої орендарем земельної ділянки комунальної власності площею 0,0375 га з кадастровим номером :01:007:0001 по АДРЕСА_1 залишається ОСОБА_2 .

Доказів виконання рішення Воловецького районного суду від 26.05.2017 у справі № 300/515/16-ц немає, неодноразове вжиття стягувачем ОСОБА_1 передбачених законом заходів, спрямованих на виконання рішення, підтверджується наявними доказами та матеріалами справи, строк повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив, стягувач не втратив інтересу до виконання ухваленого на його користь рішення суду та продовжує діяти відповідним чином для забезпечення захисту своїх майнових прав.

Відповідно до змісту положень ст. 3 ч. 1 п.п. 2, 3, 5, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, глав 23, 29 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час укладення оспореного договору дарування):

загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність;

право власності не може бути обмежене всупереч закону і підлягає захисту;

особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, зловживання цивільними правами не допускається;

у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Власність зобов`язує; власник не може використовувати право власності на шкоду людині, суспільству, правам інших осіб (ст.ст. 13, 41 Конституції України, ст. 319 ЦК України).

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність; договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню; право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації; право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення; права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ст. 182 ч. 1, ст. 334 ч.ч. 3, 4, ст. 717 ч. 1, ст. 719 ч. 2 ЦК України, ст. 2 ч. 1 п. 1, ст. 3 ч. 1 п. 2, ч. 2, ст. 4 ч. 1 п. 1, ст. 5 ч. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», інші норми законодавства).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (ст. 330 ч. 1 ЦК України).

Відчужуючи безоплатно (даруючи) недобудований об`єкт нерухомості вельми значної вартості своїй матері в усякому разі ОСОБА_2 був безспірно та достеменно обізнаний про пред`явлений до нього позов про стягнення боргу та про забезпечення цього позову шляхом арешту майна, в тому числі, і того, що стало в подальшому предметом договору дарування. Майно було відчужене через шість днів після накладення на нього арешту і за дев`ять днів до ухвалення судом рішення про стягнення боргу.

Всупереч дійсним обставинам дарувальник ОСОБА_2 у договорі засвідчив і гарантував повну відсутність обставин, що мають істотне значення для відчуження майна, що є перешкодами для цього, гарантував відсутність відповідних недоліків майна тощо.

Дії дарувальника ОСОБА_2 за обставин, що мають місце, є недобросовісними, є свідомим, явним і цілком очевидним зловживанням цивільними правами, спрямованим на зменшення своєї платоспроможності, на зменшення належної йому майнової маси, на виведення з-під імовірного стягнення комерційно привабливого ліквідного об`єкта, за рахунок якого реально міг бути погашений борг перед ОСОБА_1 . Правочин був вчинений вочевидь на шкоду кредитору.

Захисту підлягає як цивільне право (зокрема, право власності), так і законний цивільний інтерес (зокрема, інтерес кредитора щодо збереження у боржника необхідної для погашення боргу майнової маси) (ст. 15 ч.ч. 1, 2, ст. 386 ЦК України, інші норми законодавства).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Правочин може бути визнаний недійсним за позовом заінтересованої особи, яка не була стороною правочину, в разі недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зокрема, якщо: зміст правочину суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ст. 215 ч.ч. 1, 3 ЦК України).

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином; фіктивний правочин визнається судом недійсним (ст. 234 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

Усталеними наразі є практика та правові позиції Верховного Суду щодо недопустимості, незаконності відчуження майна, на яке накладено арешт, що про нього відчужувач обізнаний, та щодо недійсності фіктивного правочину, до якого застосовується конструкція «фраудаторного» правочину.

У постановах Верховного Суду, до прикладу, від 30.10.2019 у справі № 484/3246/16-ц, від 22.04.2021 у справі № 454/3657/18 зазначається, зокрема, що:

ст. 129-1 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статті 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову;

метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення;

забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника);

той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження можуть не бути зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачене Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про існування у відповідача права вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно йому було відомо;

отже, правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під арештом, може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи, незалежно від того, чи було зареєстроване таке обтяження відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на час його укладення, якщо про встановлену заборону сторонам правочину було відомо.

У відповідних висновках, сформульованих у постановах, до прикладу, від 24.02.2021 у справі № 583/780/17, від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, від 05.07.2018 у справі № 922/2878/17, від 07.10.2020 у справі № 755/17944/18, від 20.05.2020 у справі № 922/1903/18, Верховний Суд у контексті оцінки добросовісності і мети дій учасників правочину, який вчиняється у правовідносинах, пов`язаних із розрахунками учасників (учасника) правочину з кредитором, вказується, зокрема, що:

укладення особою, яка заподіяла шкоду, договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на це майно в рахунок відшкодування шкоди відповідно до статей 1166, 1188 ЦК України свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним;

позивач управі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України;

цивільно-правовий договір (у тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили; укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора й бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника; тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом;

договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір; застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору; до таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/ неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника);

боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення в нього зобов`язання з повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Суд першої інстанції дав вірну оцінку фактичним обставинам справи і правильно застосував норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, а також належно врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд обґрунтовано визнав оспорений правочин недійсним. Скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на подарований їй на підставі вищевказаного договору об`єкт нерухомості є похідною вимогою і похідним наслідком визнання правочину недійсним, що тягне припинення права власності, у цій частині апеляція доводів не містить, відповідно, рішення суду в цій частині не перевіряється (ст. 367 ч. 1 ЦПК України).

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачка ОСОБА_3 просила застосувати позовну давність, позивач ОСОБА_1 заперечував проти цього (а.с. 76-78, 90-96 та ін.).

Апелянт ОСОБА_3 вказує на пропущення, на її думку, трирічної позовної давності (ст. 257 ЦПК України) позивачем, оскільки позивач станом на 17.06.2016 був обізнаний про належність майна ОСОБА_2 , а після ухвалення судом рішення про стягнення боргу мав можливість з`ясувати питання про належність спірного майна та про оспорений правочин. Інформаційна довідка, на яку посилається позивач, відповідно до позиції апелянта, була сформована для введення суду в оману. Позивач, на думку апелянта, вже на момент отримання ним 17.05.2017 ухвали про арешт майна був обізнаний про оспорений договір. Тому суду належало застосувати позовну давність, яка спливла 17.05.2020.

Такі міркування сторони є недопустимими в доказуванні припущеннями (ст. 81 ч. 6 ЦПК України), тому не можуть бути враховані.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ч. 1 ЦК України).

З матеріалів справи випливає, що позивач ОСОБА_1 домігся ухвалення судом на свою користь рішення, що набрало законної сили, про стягнення значного грошового боргу з ОСОБА_2 і належним чином, своєчасно, добросовісно та послідовно реалізував своє право на примусове стягнення боргу (на виконання рішення), позаяк добровільно борг не був погашений. Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження і примусового виконання судових рішень, сукупністю дій визначених у законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, Законами України та іншими нормативно-правовими актами, а також рішеннями, які відповідно до закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження № 1404-VIII).

Отже, дії з примусового виконання рішення, включно з виявленням, пошуком майна, за рахунок якого можливо було виконати рішення (стягнути борг), з перевіркою майнового стану боржника, вчинялися виконавцями. В рамках дій із виконання рішення приватний виконавець Хрипта О.О. отримав 15.07.2021 указану вище інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з інших реєстрів, де був зафіксований факт відчуження 17.05.2017 нерухомого майна ОСОБА_2 на підставі договору дарування ОСОБА_3 із державною реєстрацією за останньою права власності на набуте у дар нерухоме майно.

У справі немає доказів обізнаності та/або можливості позивача ОСОБА_1 бути обізнаним до 15.07.2021 із фактом дарування божником ОСОБА_2 відповідного майна, повідомлення його раніше виконавцями про відчуження майна боржником тощо. Виконавчий документ повертався йому саме через відсутність у боржника майна, на яке можна звернути стягнення, тобто, виконавцями вчинялися офіційні дії, приймалися процесуальні рішення, які є чинними, на які стягувач, як випливає з обставин справи, покладався і не мав підстав ставити їх під сумнів. Ніщо в справі не свідчить і не слугує об`єктивним доказом про те, що позивач ОСОБА_1 уже станом на 17.05.2017 був обізнаний про оспорений правочин, як про це необґрунтовано стверджує відповідачка ОСОБА_3 .

Отже, для відмови в позові за спливом позовної давності суд передбачених законом і належно доведених підстав не мав.

Відтак на підставі ст. 375 ЦПК України апеляцію, яка правильності по суті, законності та справедливості рішення суду першої інстанції не спростовує, слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Воловецького районного суду від 1 грудня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 8 грудня 2022 року.

Судді