Справа № 643/497/20
Провадження № 2/643/316/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2022 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Бабельник І.В.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

представника відповідача: Полупан О.С.,

третьої особи-1: ОСОБА_3 ,

представника третьої особи-1: Панченко А.В.,

третьої особи-2: Бондаренко К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду матеріали справи

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту реєстрації Харківської міської ради

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору

1. ОСОБА_3

2. ОСОБА_4

про визнання протиправним та скасування рішення про зняття з

реєстраційного обліку та зобов`язання вчинити певні дії,

а також

за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору

ОСОБА_3

до Департаменту реєстрації Харківської міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору

ОСОБА_4

про визнання протиправним та скасування рішення про зняття з

реєстраційного обліку та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

І. Суть спору.

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовом до Департаменту реєстрації Харківської міської ради (далі відповідач), треті особі, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просить суд:

1) визнати протиправним та скасувати рішення відділу реєстрації місця проживання у Московському районі міста Харкова управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області від 13 січня 2017 року про зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

2) зобов`язати відділ реєстрації місця проживання у Московському районі міста Харкова управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області поновити ОСОБА_1 реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , з часу зняття з реєстрації з 13 січня 2017 року;

3) понесені позивачем судові витрати стягнути з відповідача на її користь.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач вказує на те, що їй на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20.07.2001 року належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 , в якій були зареєстровані вона та її син ОСОБА_3 29.05.2017 р. позивачу стало відомо, що у провадженні Московського районного суду м. Харкова розглядається справа № 643/4256/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. Після ознайомлення з матеріалами цієї справи позивачу стало відомо про те, що 13.01.2017 року відповідачем було прийнято рішення про зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання. Вказане рішення позивач вважає таким, що прийнято з порушенням вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02.03.2016, оскільки підстави для зняття з реєстрації ОСОБА_1 у відповідача були відсутні. Позивач не надавав згоди подавати від свого імені будь-які заяви про зняття з реєстрації місця проживання і не уповноважував інших осіб діяти від свого імені. Будь-яке рішення суду, яке набрало законної сили, про виселення, позбавлення позивача права власності або права користування квартирою, відсутнє. Процедура прийняття оспорюваного рішення відповідачем також була порушена.

В подальшому, ОСОБА_3 подав суду позов як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відділу реєстрації місця проживання у Московському районі міста Харкова управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області від 13 січня 2017 року про зняття ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати відділ реєстрації місця проживання у Московському районі міста Харкова управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області поновити ОСОБА_3 реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , з часу зняття з реєстрації з 13 січня 2017 року.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги посилається на те, що з липня 2001 року він був зареєстрований за місцем мешкання та фактично проживає зі своєю матір`ю, позивачем, у кв. АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_1 . Від своєї матері він дізнався про те, що у провадженні Московського районного суду м. Харкова розглядається справа № 643/4256/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. За результатами ознайомлення з матеріалами справи № 643/4256/17 стало відомо про те, що 13.01.2017 року відповідачем було прийнято рішення про зняття його з реєстрації місця проживання. Вказане рішення ОСОБА_3 вважає таким, що прийнято з порушенням вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02.03.2016, оскільки підстави для зняття з реєстрації ОСОБА_3 у відповідача були відсутні. ОСОБА_3 не надавав згоди подавати від свого імені будь-які заяви про зняття з реєстрації місця проживання і не уповноважував інших осіб діяти від свого імені. Будь-яке рішення суду, яке набрало законної сили, про виселення, позбавлення третьої особи-1 права користування квартирою, відсутнє. Процедура прийняття оспорюваного рішення відповідачем також була порушена.

ІІ. Стислий виклад позиції позивача та третьої особи-1.

Під час судового розгляду позивач, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, та їх представники підтримали заявлені позовні вимоги та просили суд задовольнити їх з наведених вище підстав.

ІІІ. Стислий виклад заперечень відповідача.

Представник Департаменту реєстрації Харківської міської ради проти задоволення позову ОСОБА_1 та позову ОСОБА_3 заперечив, посилаючись на те, що оспорюване рішення про зняття їх з реєстрації є законним та відповідає положенням чинного законодавства. Відповідач зазначає, що зняття з реєстрації не є підставою виникнення, зміни або припинення прав на нерухоме майно. Новий власник квартири чи іншого житлового приміщення може зняти з реєстрації місця проживання колишнього власника цієї квартири та членів його сім`ї у позасудовому порядку, звернувшись із відповідною заявою до центру надання адміністративних послуг. Правовою підставою для цього є положення ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» та абз. 9 п. 26 Правил реєстрації місця проживання, згідно з якими зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, інших документів, які свідчать про припинення права користування житловим приміщенням. 13.01.2017 року відповідачем було прийнято рішення про зняття ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_1 , на підставі заяви нового власника цієї квартири ОСОБА_4 від 12.01.2017, та доданих до неї документів договору купівлі - продажу квартири від 29.12.2016, Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.12.2016, відповідно до яких ОСОБА_4 є єдиним власником квартири за вказаною адресою. Тобто підставою для зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були документи, що підтверджують припинення у них підстав на право користування житловим приміщенням у зв`язку з відчуженням житла. За таких обставин, на думку відповідача, наявні всі необхідні правові підстави для зняття ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання. Зобов`язання вчинити певні дії є похідною вимогою, і як спосіб захисту порушених прав є можливим у випадку наявності протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень (тобто невчинення дії або невиконання обов`язку, який покладено на суб`єкта владних повноважень). Нормами чинного законодавства у сфері реєстрації місця проживання не передбачено порядок відновлення виконавчим органом міської ради реєстрації місця проживання особи та порядок анулювання реєстраційного обліку особи з викладених у заяві підстав. Відповідно до п. 18 Правил реєстрації місця проживання рішення суду, яке набрало законної сили, та подане до Департаменту реєстрації Харківської міської ради як підстава проведення реєстраційної дії, є обов`язковим до виконання, тому не потребує додаткового зобов`язання в резолютивній частині рішення щодо відповідного суб`єкта реєстраційних дій.

Також відповідач зазначив про помилкове твердження ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що зняття з реєстрації може відбуватись виключно у судовому порядку та на підставі судового рішення, оскільки вони свідомо упускають приписи абц. 9 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», відповідно до якого самостійною підставою для зняття з реєстрації є закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі, відчудження житла та інших визначених законодавством документів). Крім того, відповідач вказує на те, що Законом та Правилами не передбачена необхідність перевірки наявності спору про нерухоме майно та надання правової оцінки правовстановлюючим документам, які подані

ОСОБА_4 тислий виклад заперечень третьої особи-2.

Третя особа-2 заперечує проти задоволення позову ОСОБА_1 та позову ОСОБА_3 , вважає оспорюване рішення відповідача законним, та зазначив, що законодавцем розмежовані три окремі підстави для зняття з реєстрації місця проживання: заява особи або її представника про зняття себе (її) з реєстрації місця проживання; відповідне рішення суду; документи, що свідчать про припинення права користування житловим приміщенням. Ці підстави є рівнозначними та незалежними один від однієї і породжують один і той самий юридичний наслідок, а саме зняття з реєстрації місця проживання. У зв`язку з цим наполягає, що ОСОБА_4 як новий власник міг вимагати усунення перешкод у користуванні власності у позасудовому порядку шляхом звернення до Департаменту реєстрації Харківської міської ради із заявою про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

V. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Позивач на підставі договору купівлі-продажу від 20.07.2001 був власником квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .

У цій квартирі з вересня 2001 року були зареєстровані позивач та її син ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 27.12.2016 № 3713 та відмітками у копіях паспортів.

03.06.2016 року між позивачем (Позичальник) та ОСОБА_5 (Позикодавець) було укладено Договір позики грошових коштів, за умовами якого Позикодавець передає у власність Позичальнику, а Позичальник приймає у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 374 748, 00 грн., що сторони домовились рахувати як еквівалент 14 960 доларів США, та зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму коштів у строк до 03.06.2017 року.

У цей же день, позивач (Іпотекодавець) та ОСОБА_5 (Іпотекодержатель) уклали Договір іпотеки, за умовами якого в забезпечення виконання позивачем зобов`язань за вищевказаним Договором позики він передав в іпотеку квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

29.12.2016 року між ОСОБА_5 (Продавець), що є іпотекодавцем за Договором іпотеки від 03.06.2016, та ОСОБА_4 (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно з п. 1.3. цього Договору відчужувана квартира належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 20.07.2001 року ОСОБА_6 , приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу за реєстровим № 1-2111, зареєстрованого у Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 08.08.2001 року за реєстровим № П-5-37482, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 08.10.2015 за індексним номером: 45346343, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Відповідно до наявного в матеріалах справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 77454077 від 29.12.2016, квартира АДРЕСА_2 зареєстрована за ОСОБА_4 .

12.01.2017 року ОСОБА_4 звернувся до відповідача із заявою, в якій відповідно до абз. 9, 10 п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 26.02.2016 № 207, просив зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_3 з адреси АДРЕСА_1 , за якою знаходиться житло, яке належить йому на праві власності, у зв`язку з наявністю підстав для припинення права користування житловим приміщенням вказаними особами, а саме у зв`язку з його відчуженням.

Листом № 04-06-22/231/17 від 13.01.2017 відповідач повідомив ОСОБА_4 про те, що за результатами розгляду його заяви від 12.01.2017 щодо зняття з реєстрації місця проживання осіб, визначених у відповідній заяві та доданих до вищезазначеної заяви документів, які свідчать про припинення у цих осіб підстав на право користування житловим приміщенням у зв`язку з його відчуженням, керуючись ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» та п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207, 13.01.2017 року було прийнято рішення про зняття з реєстрації місця проживання осіб, вказаних у заяві.

VІ. Норми права та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні даного рішення.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 9 Житлового кодексу України (далі ЖК України) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Частинами 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» визначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України, згідно з частиною першою якої звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Згідно з ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За загальним правилом, із припиненням права власності особи на житло припиняється і право користування цим майном такою особою (колишнім власником), а також право членів сім`ї колишнього власника користування цим житлом.

При цьому, новий власник майна набуває усіх прав на майно: права володіння, права користування, права розпоряджання.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас, за правилами ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі:

заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації;

судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою;

свідоцтва про смерть;

паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку;

інших документів, які свідчать про припинення:

підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства;

підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту;

підстав на право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону.

Порядок проведення реєстрації та зняття з реєстрації визначають також Правила реєстрації місця проживання, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02 березня 2016 року (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 26 вищевказаних Правил передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі:

заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 11;

рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою;

свідоцтва про смерть;

повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку;

інших документів, які свідчать про припинення:

підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні);

підстав для перебування бездомної особи на обліку/для отримання бездомною особою соціальних послуг у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту);

підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів).

Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про:

1) позбавлення права власності на житлове приміщення;

2) позбавлення права користування житловим приміщенням;

3) про виселення;

4) визнання особи безвісно відсутньою;

5) оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) про визнання особи безвісно відсутньою; 5) про оголошення фізичної особи померлою.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена у постановах Верховного Суду України від 30 червня 2015 року № 21-1438а15 та від 01 березня 2016 року № 21-5446а15 (825/1335/13-а) та підтримана у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 820/6316/15, провадження № К/9901/7710/18, від 22 березня 2018 року у справі № 815/2309/17, провадження № К/9901/1010/18.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право власності або користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Заява нового власника квартири та свідоцтво про право власності не може бути документом, який свідчить про припинення підстав на право користування житловим приміщенням, в розумінні статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 820/6316/15, провадження № К/9901/7710/18.

У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 755/14304/19 (провадження № 61-13059св20) зроблено висновок, що відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та пункту 26 Правил, зняття з реєстраційного обліку відбувається за заявою самої особи та з інших визначених законом підстав, зокрема, на підставі рішення суду. Зняття з реєстрації дійсно відбувається за заявою, однак лише тієї особи, яка бажає знятись з місця реєстрації. Заява подається особисто, або її уповноваженим представником. Зазначене підтверджується і самим текстом заяви про зняття з реєстрації місця проживання. Висновок про те, що чинне законодавство не забороняє новому власнику звернутися до відповідного органу реєстрації з заявою про зняття з реєстрації місця проживання особи з наданням відповідних документів, які свідчать про припинення підстав на право користування такою особою житловим приміщенням чи відчуження житла, є необґрунтованим та спростовується наведеними нормами законодавства.

Саме із такого тлумачення положень статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» та пункту 26 Правил виходив Верховний Суд у постановах від 02 червня 2021 року у справі № 615/1011/19, від 15 липня 2021 року у справі № 757/36194/19, від 23 жовтня 2021 року у справі № 638/11233/20, провадження № 61-6737св21.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, у пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00).

У пункті 36 вказаного рішення Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

У кожній конкретній справі указаної категорії суд має належно дослідити указані вище обставини, перевірити як доводи власника майна, якими обґрунтовано порушення його права власності, так і доводи осіб, до яких пред`явлені відповідні вимоги, оцінити співмірність вимог та заперечень.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (позивач) була власницею квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 20.07.2001 року, і в цій квартирі був зареєстрований її син ОСОБА_3 (третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору).

Вказана квартира передана позивачем в іпотеку в забезпечення виконання зобов`язань за Договором позики від 03.06.2016, укладеним з ОСОБА_5 .

29.12.2016 року ОСОБА_5 як іпотекодержатель уклала з ОСОБА_4 . Договір купівлі-продажу вищевказаної квартири.

13.01.2017 року за заявою ОСОБА_4 на підставі документів, що свідчать про припинення у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підстав на право користування житловим приміщенням у зв`язку з його відчуженням, знято їх з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Однак, ані Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ані Правила № 207 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, не розкривають, які ж саме документи є такими, що свідчать про втрату права особи на користування житловим приміщенням.

Водночас, документи, які надаються власниками із заявою, зокрема, інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, договори купівлі-продажу, дарування тощо, свідчать тільки про перехід права власності від однієї особи до іншої, не містять положень про втрату права особи на користування спірним приміщенням, а отже не є доказом припинення підстав на користування ним.

Заява нового власника квартири, додані до неї як докази втрати права особи на користування квартирою документи, що свідчать про перехід права власності від однієї особи до іншої, визнання за новою особою права власності тощо, без прямої вказівки про втрату саме цієї особи права користування конкретним житловим приміщенням, не є документами, які свідчать про припинення підстав на право користування таким житлом в розумінні статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Отже, зняття ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання є протиправним, оскільки заява нового власника квартири, витяг з реєстру не можуть бути документами, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням в розумінні вказаного закону.

Встановивши, що при прийнятті 13.01.2017 року оспорюваного рішення про зняття з реєстрації місця проживання до відділу реєстрації місця проживання Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради не подавалось судове рішення, яке набрало законної сили про позбавлення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права власності на житло, визнання їх такими, що втратили право користування житлом, або їх виселення, заяву про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не подавали, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в частині визнання протиправним та скасування рішення відділу реєстрації місця проживання у Московському районі міста Харкова управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області від 13 січня 2017 року про зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, ОСОБА_4 , який на даний час є власником спірної квартири, має право вимагати усунення відповідних перешкод у реалізації права власності, зокрема, шляхом звернення до суду з вимогами про зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням чи про виселення.

Доводи відповідача щодо того, що визначено окремі підстави для зняття з реєстрації місця проживання, а саме, заява особи чи її представника про зняття себе з реєстрації місця проживання, відповідне рішення суду або документи, що свідчать про припинення права користування житловим приміщенням у зв`язку з відчуженням (позасудовий порядок), суд відхиляє, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що при прийнятті оскаржуваного рішення до відділу реєстрації місця проживання були надані документи, що свідчать про припинення у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права користування спірною квартирою/.

Доводи відповідача про те, що договір купівлі-продажу квартири сам по собі є документом про відчуження житла і у зв`язку з його укладенням припинилось право користування не тільки самого колишнього власника, а й усіх членів його сім`ї, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки договір не є документом, який свідчить про припинення підстав на право користування таким житлом в розумінні статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Посилання відповідача на те, що із припиненням права власності втрачається і право користування житлом, є безпідставними. Факт того, що на даний час ОСОБА_4 є новим власником спірної квартири, не впливає на неправомірність дій відповідача щодо зняття ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання за відсутності їх особистої заяви або судового рішення, яке набрало законної сили про виселення із житлового приміщення або позбавлення права користування ним. Сам по собі перехід права власності на квартиру від однієї особи до іншої не може бути єдиною та достатньою підставою для підтвердження припинення права ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користування житлом.

Твердження відповідача щодо того, що новий власник квартири може зняти з реєстрації місця проживання заінтересованих осіб у позасудовому порядку, є необґрунтованими та спростовуються наведеними нормами законодавства. Зняття з реєстрації дійсно відбувається за заявою, однак лише тієї особи, яка бажає знятись з місця реєстрації, що подається особисто або уповноваженим представником.

Оскільки положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» прямо не передбачений обов`язок державного органу на зняття з реєстрації місця проживання фізичної особи за заявою нового власника житлового приміщення, виконання такої дії можливе на підставі відповідного рішення суду, а положення абзацу 9 та 10 пункту 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207 не узгоджуються з положеннями Закону, враховуючи принцип верховенства права, застосуванню підлягають положення Закону, який має вищу юридичну силу.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про зобов`язання відповідача поновити їх реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , з часу зняття з реєстрації з 13 січня 2017 року, суд зазначає наступне.

За змістом статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу. Частиною 2 вказаної статті визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів, до яких відноситься, у тому числі припинення дій, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту, згідно з якою засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13 Конвенції, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі "Джорджевич проти Хорватії", п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі "Ван Остервійк проти Бельгії", п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин кожної конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16, від 11.02.2019 у справі №2а-204/12).

Таким чином, з метою ефективного захисту прав ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та відновлення їх попереднього становища, суд вважає необхідним позовні вимоги про зобов`язання відповідача поновити ОСОБА_1 , ОСОБА_3 реєстрацію місця проживання за вказаною адресою з часу зняття з реєстрації з 13 січня 2017 року.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

VII. Розподіл судових витрат

Згідно з п. п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 7, 8, 12, 13, 76, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Скасувати рішення відділу реєстрації місця проживання у Московському районі міста Харкова управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області від 13 січня 2017 року про зняття ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

3. Зобов`язати Департамент реєстрації Харківської міської ради Харківської області поновити ОСОБА_1 реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , з часу зняття з реєстрації з 13 січня 2017 року;

4. Зобов`язати Департамент реєстрації Харківської міської ради Харківської області поновити ОСОБА_3 реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , з часу зняття з реєстрації з 13 січня 2017 року.

5. Стягнути з Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

6. Стягнути з Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

7. Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня складення тексту рішення суду.

8. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

9. Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ).

10. Відповідач: Департамент реєстрації Харківської міської ради (; м. Харків, Павлівський майдан, буд. 4).

11. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ).

12. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ; АДРЕСА_3 ).

Суддя Н.В. Новіченко