КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №363/1680/19 Головуючий у суді І інстанції: Котлярова І.Ю.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Суханової Є.М., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Гайдаєнко В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року позивач звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя.

В обгрунтування позову вказує, що 05.11.2011 року між сторонами укладено шлюб, який був зареєстрований Виконавчим комітетом Старопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, актовий запис № 28. Сторони спільно мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, спільне сімейне життя у сторін не склалося та рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 04.09.2017 року шлюб між сторонами було розірвано. Зазначила, що перебуваючи в шлюбі із відповідачем, ними за спільні кошти було придбано трикімнатну квартиру, зальною площею 65,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 13.04.2016 року. Згідно звіту про незалежну оцінку нерухомого майна, ринкова вартість даної квартири становить 704 060, 00 грн. Вказане майно відповідно до закону є спільним майном подружжя та при поділі їх частки є рівними.

Посилаючись на вимоги ст.ст. 60, 70, 71 СК України просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідача на її користь понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 3520, 30 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 15 липня 2022 року задоволено позов. В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 3520 гривень 30 копійок.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову та перерозподілити судові витрати.

Вказує, що суд першої інстанції закриваючи підготовче судове засідання 27.05.2022 року, не мав інформації про належне повідомлення відповідача та його представника про судове засідання в якому ухвалювалось процесуальне рішення, тому у відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України судове засідання мало б бути відкладене. Зазначає, що судом першої інстанції не законно відмовлено у задоволенні клопотання про долучення до матеріалів справи договору купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_3 , який укладено між продавцем ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_2 від 13 квітня 2016 року. Вважає, що укладений ОСОБА_1 договір купівлі-продажу квартири не свідчить, що квартира придбавалась в кредит та в інтересах сім`ї. Звертає увагу суду, що на час придбання спірної квартири позивачка була зареєстрована у батьків, тобто житлом була забезпечена. Вважає, що розписки, якими суд обгрунтовував рішення не відповідають дійсності та не підтверджують обставин, які в них зазначені та не відповідають фактам встановленим судом. Вказує, що 300 846,00 грн від вартості спірної квартири належали матері відповідача - ОСОБА_5 .. Вважає, що 2/3 частини квартири купувались за особисті кошти відповідача, виручені (враховані в ціну) його матірю від продажу однокімнатної квартири, 1/3 частина квартири відповідач особисто - заплатив ОСОБА_4 , то претензії позивачки на Ѕ частину квартири - безпідставні.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Крім того, представником відповідача подано клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу. Вважає, що наданий до відзиву попередній розрахунок судових витрат не може бути взятим судом до уваги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що відповідачем не надано достатньо доказів на підтвердження його доводів про те, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти. Суд вказує, що дохід відповідача у вигляді заробітної плати, отриманої під час перебування у шлюбі із позивачем, не є його особистими коштами, в розумінні положень чинного законодавства, які регулюють сімейні правовідносини, та з якими пов`язується можливість визнання за одним із подружжя права приватної власності на майно, набуте під час шлюбу. Також, під час судового розгляду, суду не було надано доказів про доходи відповідача, що підтверджували б його доводи про сплату особисто ним ОСОБА_4 6000,00 дол. США під час укладання договору купівлі-продажу квартири від 13.04.2016 року, що також спростовується показами свідка ОСОБА_4 , яка повідомила, що квартиру було продано за 24000,00 дол. США, з яких 12000, 00 дол. США було передано ОСОБА_5 , шляхом оформлення договору купівлі-продажу однокімнатної квартири, а 1000,00 дол. США було передано ОСОБА_6 , протягом певного періоду. Зі слів останньої, ОСОБА_4 відомо, що квартира придбавалася батьками для проживання сім`ї ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , про що їй також повідомили останні, оглядаючи її квартиру перед її придбанням та оформленням договору купівлі-продажу. Відповідачем презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно (спірну квартиру) не спростована. Установлено, що спірна квартира придбана в період зареєстрованого шлюбу, за згодою позивача та за кошти надані їх батьками, які використані в інтересах та для потреб сім`ї на придбання житла, а тому воно підлягає поділу між сторонами в рівних частинах.

Таким чином, придбана сторонами під час шлюбу спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу, враховуючи презумпцію рівності часток, тому позовні вимоги доведені належними і допустимими доказами та підлягають задоволенню.

Однак, такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що 05 листопада 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , був зареєстрований шлюб Виконавчим комітетом Старопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 28.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 04.09.2017 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами було розірвано.

Сторони мають спільну доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

13.04.2016 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , з однієї сторони та ОСОБА_1 , з другої сторони, було укладено договір купівлі-продажу трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 65,8 кв.м.

Встановлено, що відповідно до п. 2.2 даного договору ОСОБА_1 стверджує, що квартира буде об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки купує її за спільні кошти подружжя, перебуваючи в шлюбі з гр. ОСОБА_12 , згода якої на купівлю квартири викладена в заяві, справжність підпису в якій засвідчено приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Грицаєнко Ю.І. 13.04.2016 року за № 183.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить на підставі договору купівлі-продажу від 13.04.2016 року посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Грицаєнко Ю.І. квартира АДРЕСА_2 .

Встановлено, та не заперечувалося сторонами під час розгляду даної справи у суді, майно, щодо якого заявлено вимоги придбане за час перебування сторін у шлюбі, про що і безпосередньо свідчить договір купівлі-продажу квартири від 13.04.2016 року.

Встановлено, та не заперечувалося сторонами у справі договір купівлі-продажу спірної квартири від 13.04.2016 року жодною із сторін не оскаржувався та не визнавався недійсним, у тому числі і в частині того, що квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Під час розгляду даної справи у суді, жодною із сторін, не заперечувався факт того, що матір`ю відповідача ОСОБА_5 відчужена належна їй однокімнатна квартира на користь ОСОБА_4 .. Продаж квартири за домовленістю сторін був вчинений за 300846, 00 гривень та укладено у той же день, коли придбавалася спірна квартира, тобто 13.04.2016 року.

Вказані доводи підтверджені і поясненнями наданими у судовому засіданні свідками ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ..

Згідно розписки від 13.04.2016 року, ОСОБА_6 бере в борг у ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 12000, 00 тисяч доларів США для купівлі квартири для ОСОБА_2 (дівоче прізвище ОСОБА_2 ) та зобов`язується повернути борг до 01.03.2018 року в доларах, яка складена в присутності двох свідків та від 10.02.2018 року з якої вбачається, що ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_6 борг у повному обсязі у розмірі 12000, 00 доларів США, який надавала 13.04.2016 року для купівлі квартири доньці ОСОБА_2 (дівоче прізвище ОСОБА_2 ), претензій не має.

Даний факт в судовому засіданні суду першої інстанції підтвердили свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_4 .

Під час судового засідання суду першої інстанції відповідач зазначив, що він заперечував, щодо зазначення у договорі купівлі-продажу даних, що квартира є спільним сумісним майном подружжя, та дана інформація було внесена на вимогу ОСОБА_2 . Однак, дані доводи протирічать свідченням свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які безпосередньо були присутні під час укладання договору купівлі-продажу квартири, та які зазначили, що ОСОБА_1 не заперечував, щодо зазначення у договорі про спільність майна.

Допитані в судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не підтвердили, що відповідачем при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири, було передано в рахунок оплати за квартиру саме особисті кошті, як вказує відповідач, проте не заперечували, що вартість однокімнатної квартири була зарахована, у вартість придбаної трикімнатної квартири.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дослідив всі наявні у матеріалах справи докази, разом з цим дав її не вірну оцінку, а також не з`ясував та не дослідив джерело походження коштів подружжя на придбання спірної трьохкімнатної квартири, внаслідок чого прийшов до помилкових висновків про задоволення позову.

Так допитані свідкі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також сторони що надавали пояснення в суді першої та апеляційної інстанціях визнавали факт того, що кошти від продажу однокімнатної квартири матері відповідача, пішли на придбання спірної квартири сторін.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18).

Встановлено, що спірне майно - трикімнатна квартира, зальною площею 65,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 придбано за час шлюбу подружжя ОСОБА_1 за 457 310 грн.

Встановивши, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності сторін та підлягає поділу, судом першої інстанції не враховано, що вказана квартира частково була придбана за особисті грошові кошти матері відповідача ОСОБА_5 , які отримані від продажу однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

З урахуванням обставин даної справи спільними грошима подружжя для придбання цієї квартири є 156 464 грн. Решта 300 846 грн є особистими коштами матері відповідача ОСОБА_5 , які виручені нею від продажу однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 99 том 2).

Кошти у розмірі 300 846 грн були враховані у вартість при купівлі спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , тому не можуть бути віднесені до спільних сімейних коштів подружжя та розподілу не підлягає спірна квартира у цій пропорційній частині.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що решта коштів від загальної суми оспорюваної квартири в сумі 156 464 грн є спільним коштами подружжя і відповідна пропорційна частина у спірній квартирі є спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає розподілу.

457 310 грн (вартість спірної вкартири) - 300 846 грн (особисті кошти матері відповідача) = 156 464 грн, що складає у відсотковому співвідношенні 34,2% від загальної суми оспорюваної квартири. Оскільки судом визнано суму 156 464 грн спільними сімейними коштами подружжя, то відповідно частка у спірній квартирі позивачки ОСОБА_2 становить 17,1 %.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що вартість частки позивачки ОСОБА_2 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 що відповідає у відсотковому співвідношенні 17,1%.

Визнавши спільним майном подружжя спірне нерухоме майно, суд першої інстанції не правильно здійснив його поділ, що суперечить положенням ч.1 ст.2 ЦПК України, у відповідності до яких завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Апеляційний суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 є 34,2 % у квартирі АДРЕСА_2 . Відповідно зазначена частка підлягає розподілу, та визнанню права власності за ОСОБА_2 на 17,1% у спірній квартирі в порядку розподілу майна подружжя.

За таких обставин, рішення районного суду, як постановленого з порушенням процесуального права, неповним з`ясуванням обставин справи, неправильним застосуванням матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що 1/3 частина квартири відповідач особисто заплатив ОСОБА_4 , колегія суддів відхиляє, оскільки дане твердження доказами не підтверджено.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір, що підлягав сплаті при подачі позову складав 3520, 30 грн. При подані апеляційної скарги судовий збір підлягав сплаті у розмірі 5280,45 грн.

Враховуючи, що позовні вимоги були задоволено частково, відтак, в порядку розподілу судових витрат судовий збір підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 4693,43грн.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 17,1 % квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 65,80 кв.м.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витраті зі сплати судового збору у розмірі 4693,43 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «26» грудня 2022 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіО.І. Сліпченко
Є.М. Суханова