Справа № 460/5076/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Поворозника Д.Б.
Провадження № 22-ц/811/2476/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2022 рокуЛьвівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника позивачів ОСОБА_1 , представника апелянта ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 02 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» про відшкодування збитків,-

в с т а н о в и в:

04 листопада 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 звернулися в суд з позовом до Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укпрофоздоровниця», Дочірнього підприємства «Санаторій Немирів ЗАТ «Укпрофоздоровниця» про відшкодування збитків, в якому просили стягнути з відповідачів відшкодування збитків, завданих вилученням нерухомого майна за рішенням суду, в розмірі 194165,63 грн, з яких 92500,00 грн. ОСОБА_3 та 101665,63 грн ОСОБА_6 .

На обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що 12 липня 2010 року конкурсною комісією ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» проводився комерційний конкурс з продажу будівлі спального корпусу № 11 літ. А-3 загальною площею 1200,7 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний об`єкт нерухомості належав на праві власності ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниці» та перебував на балансі ДП «Санаторій Немирів». Учасниками цього конкурсу були зокрема, вони ОСОБА_3 та ОСОБА_6 15 липня 2010 року вони отримали від відповідача ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» повідомлення про результати проведення конкурсу, згідно з яким вони були визнані переможцями в комерційному конкурсі з продажу вищевказаного об`єкта. 23 липня 2010 року між ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» (Продавець) та ОСОБА_3 і ОСОБА_6 (Покупці) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, згідно з п. 1 якого Продавець продає та зобов`язується передати у власність Покупцям, а Покупці купують у рівних частинах та зобов`язуються оплатити і прийняти у власність спальний корпус № 11 літ. А-3, загальною площею 1200,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

07 липня 2011 року прокурор Яворівського району Львівської області звернувся у Яворівський районний суд Львівської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» про визнання недійсним договору та витребування майна. Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 03 листопада 2011 року у справі № 2-1239/2011) позов прокурора було задоволено повністю: визнано недійсним укладений між ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» та ОСОБА_6 і ОСОБА_3 договір купівлі-продажу від 23 липня 2010 року спального корпусу АДРЕСА_2 ; скасовано державну реєстрацію права власності на будівлю даного спального корпусу; витребувано від ОСОБА_6 та ОСОБА_3 будівлю спального корпусу на користь Фонду державного майна України. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05 лютого 2014 року дане рішення Яворівського районного суду Львівської області від 03 листопада 2011 року було залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 червня 2014 року рішення судів першої та апеляційної інстанції залишено без змін. Таким чином, придбане ними у ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» (ДП «Санаторій Немирів») майно за рішенням суду було вилучено на користь третьої особи, а саме держави в особі Фонду державного майна України.

Вилучення за рішенням суду у позивачів майна відбулося з підстав, які виникли до укладення між сторонами договору купівлі-продажу, а саме з обставин, що пов`язані із правомірністю набуттям ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» права власності на дане нерухоме майно. Разом з тим, на момент укладення договору купівлі-продажу від 23 липня 2010 року у них не було підстав допускати ймовірності того, що у ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» відсутні права на відчуження майна.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 02 серпня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на користь ОСОБА_3 2204900 (два мільйони двісті чотири тисячі дев`ятсот) гривень 00 копійок на відшкодування збитків, завданих вилученням нерухомого майна за рішенням суду.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на користь ОСОБА_5 442813 (чотириста сорок дві тисячі вісімсот тринадцять) гривень 12 копійок на відшкодування збитків, завданих вилученням нерухомого майна за рішенням суду.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на користь ОСОБА_4 1771252 (один мільйон сімсот сімдесят одну тисячі двісті п`ятдесят дві) гривні 51 копійку на відшкодування збитків, завданих вилученням нерухомого майна за рішенням суду.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на користь ОСОБА_3 судові витрати із сплати судового збору в розмірі 4359 (чотири тисячі триста п`ятдесят дев`ять) гривень 50 копійок.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на користь ОСОБА_5 судові витрати із сплати судового збору в розмірі 890 (вісімсот дев`яносто) гривень 50 копійок.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на користь ОСОБА_4 судові витрати із сплати судового збору в розмірі 3560 (три тисячі п`ятсот шістдесят) гривень 00 копійок.

Рішення суду оскаржило ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця».

В апеляційній скарзі зазначають, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, та неповним з`ясуванням усіх обставин справи. Зокрема покликаються на те, що на 23 липня 2010 року, тобто на момент укладення договору купівлі-продажу між ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» та ОСОБА_3 і ОСОБА_6 власником майна було ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця». Факт належності товариству майна на час проведення конкурсу та укладення договору купівлі-продажу підтверджується копіями витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26 червня 2010 року N626539137 та рішення Виконавчого комітету Немирівської селищної ради Яворівського району Львівської області No47 від 19 червня 2008 року. На час укладення договору документи, що підтверджували право власності товариства на нерухоме майно, що було предметом договору були чинні, не скасовані та ніким не оспорені. Тобто, на момент проведення конкурсу та укладення договору купівлі-продажу, ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» мав повну тріаду права власності, а отже мав всі повноваження укласти договір.

Також апелянт не погоджується з висновками суду щодо розміру збитків, які повинен компенсувати відповідач позивачам. Вважає, що в даному випадку, суд першої інстанції мав застосувати ст. 216 Цивільного кодексу України, оскільки договір купівлі-продажу між ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» та ОСОБА_6 ,, та ОСОБА_7 було визнано недійсним. Згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного між ЗАТ ЛОЗПУ

«Укрпрофоздоровниця» та ОСОБА_3 і ОСОБА_6 , останніми було сплачено 160000,00 грн. (факт сплати підтверджується копією платіжного доручення від 21.07.2010 No1), тобто в разі визнання договору недійсним, суд першої інстанції мав зобов`язати відповідача повернути позивачам отримані ним кошти (в порядку ст. 216 Цивільного кодексу України), але аж ніяк не визначати розмір збитків виходячи з ринкової вартості майна. Адже в такому випадку сума коштів, які мають отримати позивачі значно перевищує суму сплачену ними за нерухоме майно, що суперечить положенням ст. 216 Цивільного кодексу України та порушує принцип справедливості, ідея якого полягає у пропорційності (розмірності) юридичної (зокрема, цивільно-правової) відповідальності вчиненому правопорушенню.

Враховуючи наведене просять рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, представника позивачів ОСОБА_1 на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги про відшкодування збитків, суд першої інстанції виходив з того, що у ОСОБА_3 та ОСОБА_6 виникло право вимоги до ПАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» про відшкодування збитків у вигляді вартості придбаного ними нерухомого майна, яке в подальшому вибуло з їх власності не з їх вини і відповідач, як продавець цього нерухомого майна, зобов`язаний відшкодувати покупцям завдані збитки відповідно до вимог ст. 661 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

12 липня 2010 року конкурсною комісією ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» проводився комерційний конкурс з продажу будівлі спального корпусу № 11 літ. А-3, загальною площею 1200,7 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

15 липня 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 отримали від ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» повідомлення № 11-05/1335 про результати проведення конкурсу, згідно з яким вони визнані переможцем в комерційному конкурсі з продажу будівлі зазначеного спального корпусу.

23 липня 2010 року між ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» (Продавець) та ОСОБА_3 і ОСОБА_6 (Покупці) був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна будівлі спального корпусу № 11 літ. А-3, загальною площею 1200,7 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Також 23 липня 2010 року сторонами було складено Акт прийому-передачі до Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23 липня 2010 року, відповідно до якого було передано ОСОБА_3 та ОСОБА_6 будівлю зазначеного спального корпусу, загальною вартістю 160000,00 грн., які покупцями були сплачені.

Факт сплати позивачами вартості зазначеної будівлі підтверджується копією платіжного доручення від 21 липня 2010 року № 1.

Також ОСОБА_6 сплатив 4165,36 грн. збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що підтверджується копією платіжного доручення № 8 від 23 липня 2010 року, та 5000,00 грн. державного мита при посвідченні договору приватним нотаріусом Антух Л.В., що підтверджується копією відповідної довідки нотаріуса.

Факт належності ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» зазначеного нерухомого майна на час проведення конкурсу та укладення договору купівлі-продажу підтверджується наявними в матеріалах справи копіями витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26 червня 2010 року № 26539137 та рішення Виконавчого комітету Немирівської селищної ради Яворівського району Львівської області № 47 від 19 червня 2008 року.

ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» на підставі зазначених вище договору купівлі-продажу та акту прийому-передачі від 23 липня 2010 року зареєструвало за ОСОБА_6 та ОСОБА_3 право власності (по 1/2 кожному) на спальний корпус № 11 літ. А-3, загальною площею 1200,7 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 16 серпня 2010 року № 27031196.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 03 листопада 2011 року у справі № 2-1239/2011, яке було залишено без змін ухвалами Апеляційного суду Львівської області від 05 лютого 2014 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 червня 2014 року, за позовом Прокурора Яворівського району Львівської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до ФОП ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця», треті особи: Федерація незалежних профспілок України та ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» було задоволено позов прокурора: визнано недійсним укладений між Закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» та фізичною особою підприємцем ОСОБА_6 та ОСОБА_3 23 липня 2010 року договір купівлі-продажу будівлі спального корпусу № 11, літ. А-3, загальною площею 1200,7 кв. м, санаторію «Немирів», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антухом Л.В.; скасовано державну реєстрацію права власності на будівлю спального корпусу № 11, літ. А-3, загальною площею 1200,7 кв. м, санаторію «Немирів», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 у реєстровій книзі Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» та у єдиному реєстрі прав власності на нерухоме майно; витребувано із незаконного володіння фізичної особи підприємця ОСОБА_6 та ОСОБА_3 нерухоме майно, а саме будівлю спального корпусу № 11, літ. А-3, загальною площею 1200,7 кв. м, санаторію «Немирів», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано за державою в особі Фонду державного майна України право власності на приміщення спального корпусу № 11, літ. А-3, загальною площею 1200,7 кв. м, санаторію «Немирів», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду було мотивоване тим, що майно, а саме зазначене приміщення спального корпусу, передане до статутного фонду Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», являється державною власністю і товариство, не ставши власником майна, не мало права без згоди Фонду державного майна України продавати його.

Суд встановив, що придбане ОСОБА_6 та ОСОБА_3 у ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» майно (будівля спального корпусу № 11 літ. А-3, загальною площею 1200,7 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ) за рішення суду, яке набрало законної сили, було вилучено на користь третьої особи, а саме держави в особі Фонду державного майна України.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, у тому числі є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до частини першої статті 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

У разі, якщо позов власника про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено, покупець цього майна має право відповідно до статті 661 ЦК України звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу.

Згідно ст.. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вимоги про повернення виконаного за недійсним правочином охоплюються регулюванням спеціальної норми, яка міститься в ст. 216 ЦК. Водночас кондикційна вимога може бути пред`явлена в тих випадках, коли ст. 216 ЦК не містить положень, необхідних для забезпечення всебічного захисту прав та інтересів сторони недійсного правочину.

Зокрема, це може мати місце у випадку, коли здійснити двосторонню реституцію (тобто повернення обома сторонами правочину всього виконаного) неможливо. Саме такого висновку дійшов в одному зі своїх рішень КЦС ВС, сформулювавши таку правову позицію:

Системне тлумачення абзацу 1 частини першої ст. 216 ЦК України та пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що:

(а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції;

(6) правила абзацу 1 частини першої ст. 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція;

(в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України Також кондикційна вимога може бути пред`явлена як самостійна у тих випадках, коли правочин, який визнано недійсним, був укладений позивачем з однією особою, але майно, передане на виконання такого правочину, знаходиться в іншої особи. Таке може трапитися у випадку визнання недійсними публічних торгів, на яких було реалізоване певне майно: в цьому разі договір за результатами проведення публічних торгів укладається, наприклад, з державною виконавчою службою, проте кошти, отримані від сторони правочину, перераховуються виконавчою службою іншій особі (наприклад, банку). Тому незважаючи на те, що підставою для повернення майна є недійсність правочину, належним способом захисту є не реституційний (ст. 216 ЦК), а кондикційний позов (ст. 1212 ЦК) .

Крім цього, за кондикційним позовом можливим є нарахування на суму грошей, набутих за недійсним правочином, процентів за їх користування (ч. 2 ст. 1214 ЦК). На останню обставину звертав увагу і ВС у постанові КЦС ВС від 14.11.2018 року у справі №727/5420/15.

Як встановлено судом, позивачі в обґрунтування позовних вимог покликалися на положення ст.. 661 ЦК України.

Встановивши, що застосуванню до вказаних правовідносин підлягає кондиційний спосіб захисту (глава 83 ЦК України), а відтак зміна способу захисту порушить права відповідача, оскільки проти доводів позивача він висував відповідні заперечення та подавав докази, ґрунтуючись саме на тому способу захисту, який заявляв позивач. Отже, свобода в обранні способу захисту передбачає й несення позивачем ризику відмови в задоволенні позовних вимог у зв`язку із неналежністю заявленого способу захисту.

Отже, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З наведених обставин справи вбачається, що сторони у справі були сторонами договору купівлі-продажу, який в подальшому був визнаний недійним судом. Позивачі у справі виступали покупцями за договором, і у зв`язку недійсністю договору просили про відшкодування збитків (стягнення грошових коштів одержаних іншою стороною на виконання цього правочину). А отже між сторонами мали місце договірні правовідносини, грошові кошти були передані на підставі договору, але внаслідок визнання договору недійсним, правова підстава набуття грошових коштів відповідачем відпала. При цьому, предмет договору (будівлі спального корпусу № 11 літ. А-3 загальною площею 1200,7 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .) був витребуваний на користь належного власника, яким не є відповідач.

Оскільки правовою підставою заявлення позову є повернення коштів сплачених по договору купівлі продажу на публічних торгах, який в подальшому визнаний недійсним, то положення статті 661 ЦК України в даному випадку не можуть застосовуватися, а з позовом про повернення коштів на підставі недійсного правочину по ст.. 216 ЦК України або кондиційного позову по ст.. 1212 ЦК України позивачі не зверталися.

Колегія суддів вважає, що пред`явлений позов на підставі ст.. 661 ЦК України єненалежним.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до переконання про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. п. 2, 8 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення; у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно положень п. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» слід задовольнити, рішення Яворівського районного суду Львівської області від 02 серпня 2022 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» про відшкодування збитків відмовити.

Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення апеляційної скарги, належить стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в рівних частинах в користь Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» судові витрати із сплати судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 13 215 (тринадцять тисяч двісті п`ятнадцять) гривень.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» - задовольнити.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 02 серпня 2022 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» про відшкодування збитків відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в рівних частинах в користь Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» судові витрати із сплати судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 13 215 (тринадцять тисяч двісті п`ятнадцять) гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2022 року.

Головуючий : О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета