ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8891/22 Справа № 236/5292/21 Суддя у 1-й інстанції - Бекезіна О.В. Суддя у 2-й інстанції - Мірута О. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого судді Мірути О.А.

суддів Тимченко О.О., Хейло Я.В.

за участю секретаря судового засідання - Тимофєєвої В.О.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Краснолиманського міського суду Донецької області від 06 січня 2022 року по цивільній справі №236/5292/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, визнання права власності позивачки на об`єкт нерухомого майна (суддя Бікезіна О.В.), ухваленого в приміщенні суду в місті Лиман Донецької області,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Краснолиманського міського суду з позовною заявою до відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якій просить припинити право власності на об`єкт нерухомого майна нежитлову будівлю аптеки, розташовану в АДРЕСА_1 Товариства покупців, членами якого були сторони та ОСОБА_5 (яка померла), визнати за нею право власності на даний об`єкт нерухомості.

В обгрунтування позовних вимог зазначила, що що нею разом із відповідачами та ОСОБА_5 з метою придбання в процесі приватизації нерухомого майна, відповідно до Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств», в 1995 році було утворене Товариство покупців. На підставі договору купівлі-продажу від 14.09.1995 № 1073 Товариство покупців придбало у Донецького регіонального відділення Фонду державного майна об`єкт нерухомого майна нежитлову будівлю аптеки, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

18.12.1995 року члени товариства прийняли рішення про створення Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека № 175» та в якості внеску до статутного фонду кожен з засновників передав придбаний об`єкт нерухомості та грошові кошти. Керівником товариства стала ОСОБА_1 .

В подальшому зі складу ТОВ «Аптека № 175» вийшли: 15.02.2000 року ОСОБА_5 ; 19.08.2000 року ОСОБА_4 ; 11.10.2010 року ОСОБА_6 , які залишили свій вклад в товаристві та фактично відмовилися від права власності. 12.08.2021 року ОСОБА_2 передав частку в статутному фонді товариства позивачці за договором дарування.

20.12.2021 року єдиний учасник ТОВ «Аптека 175» ОСОБА_1 прийняла рішення про припинення юридичної особи, про що внесені відповідні відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Позивачка вважає, що на теперішній час є фактичним власником нежитлової будівлі аптеки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , проте здійснювати своє право власності вона не може, так як відповідно до ст. 347 ЦК України припинення права власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, а в свідоцтві про право на власність відповідачі не поіменовані. Іншим способом захистити своє право власності, ніж в судовому порядку вона не може.

Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області від 06 січня 2022 року відмовлено у відкритті провадження, оскільки даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

В апеляційній сказі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неврахування всіх обставин справи.

Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що предметом спору є визнання права власності на об`єкт нерухомого майна нежитлової будівлі аптеки, розташованої в АДРЕСА_1 , фактичним власником якої є ОСОБА_1 .

Проте, ОСОБА_1 не може здійснити державну реєстрацію даного нежитлового приміщення, оскільки згідно Свідоцтва про право власності, майно належить Товариству покупців, яке припинило свою діяльність в 1995 року, та є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , як засновників товариства, які вийшли зі складу та відмовились від своєї частки.

Скаржник вважає, що даний позов підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач ОСОБА_1 про день та час розгляду справи повідомлена на сайті судової влади (дата публікації 14.12.2022).

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про день та час розгляду справи повідомлені на сайті судової влади (дата публікації 14.12.2022).

Відповідач ОСОБА_4 , про день та час розгляду справи повідомлена належним чином.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, наданих відзивів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження, виходив з того, що даний спір, підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду господарських і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити з прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи тощо.

Відповідно до положень частини першої статті 19 ЦПК Українисуди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних індивідуальних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, те, що суб`єктний склад такого спору включає, як правило, фізичну особу, яка є стороною цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин (стаття 19 ЦПК України).

Разом з тим, відповідно до положень пунктів 3, 6 та 13 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; та вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами.

Аналіз зазначених норм процесуального права дає підстави для висновку, що критеріями розмежування судової юрисдикції, зокрема господарської та цивільної юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад учасників правовідносин, зміст їх прав та обов`язків, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ та/або спорів.

До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 03 листопада 2020 року у справі № 922/88/20 (провадження № 12-59гс20), від 26 травня 2020 рокуу справі № 908/299/18(провадження № 12-136гс19); від 19 травня 2020 року у справі № 910/23028/17 (провадження № 12-286гс18); від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б(провадження № 12-143гс19).

З огляду на вищевикладене, висновки суду першої інстанції, що предметом спору в цій справі є вимоги учасника господарського товариства ( ОСОБА_1 ) про припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, учасників, які вибули з товариства ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ) та визнання права власності позивачки на об`єкт нерухомого майна, який підлягає розподілу між засновниками за наслідками ліквідації товариства, протирічать висновку щодо правового режиму майна ТОВ «Аптека 175», викладених у постанові Велика Палата Верховного Суду у постановах від 03 листопада 2020 року у справі № 922/88/20 (провадження № 12-59гс20)

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів в якому ставила питання про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна нежитлової будівлі Аптеки, що розташована на АДРЕСА_1 , з одночасним припиненням права приватної власності.

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ТОВ «Атпека 175» 20.12.2021 року припинила здійснення господарської діяльності.

Таким чином, на момент звернення з позовними вимогами до фізичних осіб, які не є учасниками товариства, ОСОБА_1 діяла як фізична особа, а не як господарюючий об`єкт.

За визначенням, наведеним в ст. 167 ГК України, корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

На думку колегії суддів, дані відносини не є корпоративними, оскільки не пов`язані з вимогами учасників корпоративних відносин, щодо набуття, здійснення та припинення їх корпоративних прав.

За таких обставин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, у апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для вирішення питання, згідно вимог ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Краснолиманського міського суду Донецької області від 06 січня 2022 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:

Судді: