ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8425/22 Справа № 212/1405/22 Суддя у 1-й інстанції - Дехта Р. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року м.Кривий Ріг

справа № 212/1405/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль»

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 жовтня 2022 року, яке ухвалено суддею Дехта Р.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 03 жовтня 2022 року,

УСТАНОВИВ:

В лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що 06 листопада 2020 року наказом № 287 від 05 листопада 2020 року він був прийнятий на посаду провідного інспектору теплової інспекції АТ «Криворізька теплоцентраль», одночасно із поданням заяви про прийняття на посаду, посадові особи АТ «Криворізька теплоцентраль» змусили позивача написати і заяву про звільнення, однак у заяві позивач не ставив свій підпис, а також дату складання та дату звільнення. З 20 січня 2022 року по 11 лютого 2022 року позивач перебував на лікарняному про що повідомив своїх безпосередніх керівників телефоном. Однак 26 січня 2022 року поштовим зв`язком позивач отримав від відповідача лист в якому містився наказ № 22-к від 21 січня 2022 року про його звільнення з посади провідного інспектору теплової інспекції АТ «Криворізька теплоцентраль» на підставі ст.38 КЗпП України.

На підставі наведеного вище позивач просив суд визнати незаконним і скасувати наказу № 22-к від 21 січня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 з посади провідного інспектору теплової інспекції АТ «Криворізька теплоцентраль» на підставі ст.38 КЗпП України, поновити позивача на посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також витрати на правничу (правову) допомогу.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 жовтня 2022 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 22-к від 21 січня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 з посади провідного інспектора теплової інспекції Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» на підставі ст.38 КЗпП України з дати звільнення 21 січня 2022 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного інспектора теплової інспекції Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль».

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі допущено до негайного виконання.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу станом на 03 жовтня 2022 року у сумі 154 275 грн. 84 коп.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль». на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 992 грн. 40 коп.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті професійної правничої допомоги в розмірі 8250 грн. 99 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи.

Відповідач зауважує на тому, що суд першої інстанції не надав оцінки тому, що позивача ОСОБА_1 21 січня 2022 року було звільнено на підставі наказу № 22-к з посади провідного інспектору теплової інспекції АТ «Криворізька теплоцентраль», на підставі ст.38 КЗпП України, на підставі власноруч написаної позивачем заяви про його звільнення, при цьому твердження позивача про факт змушення позивача посадовими особами відповідача написати заяву про звільнення є безпідставним та недоведеним позивачем.

Апелянт зауважує на тому, що при ознайомленні з наказом про звільнення та отриманні трудової книжки позивач не виказав жодних заперечень щодо підстави звільнення та бажання працювати на посаді, яку він обіймав.

Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки висновку судово-почеркознавчої експертизи від 01 червня 2022 року, оскільки вказаним експертним дослідженням зафіксовано власне волевиявлення позивача, що полягало у його бажанні саме звільнитися з підприємства відповідача, доказів будь-якого тиску на позивача щодо заздалегідь підготовленої такої заяви позивач не надав, а експертним висновком не встановлено давності створення (написання) заяви про звільнення.

Зауважує на тому, що той факт, що заява позивача про звільнення була зареєстрована в канцелярії підприємства 18 січня 2022 року, при цьому датою складання заяви вказано 21 січня 2022 року, по суті не спростовує волевиявлення позивача на звільнення.

Також апелянт посилається на те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу має бути стягнутий з утриманням податків та обов`язкових платежів та в рішенні суду відсутнє обґрунтування зменшення витрат на правничу допомогу в сумі 149,01 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» - Бондаренка О.В., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, позивача ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 , які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, з наступних підстав.

Згідно частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як установлено судом та убачається з матеріалів справи, 06 листопада 2020 року наказом № 287 від 05 листопада 2020 року ОСОБА_1 прийнятий на посаду провідного інспектору теплової інспекції АТ «Криворізька теплоцентраль».

Згідно наданої позивачем довідки, з 20 січня 2022 року по 11 лютого 2022 року позивач перебував на лікарняному.

26 січня 2022 року поштовим зв`язком позивач отримав від відповідача лист в якому був наказ № 22-к від 21 січня 2022 року про його звільнення з посади провідного інспектору теплової інспекції АТ «Криворізька теплоцентраль» на підставі ст.38 КЗпП України.

Підставою звільнення позивача слугувала заява від 21 січня 2022 року про його звільнення за власним бажанням із зазначенням дати звільнення з 21 січня 2022 року, що співпадає із датою складання даної заяви.

28 січня 2022 року, на підставі заяви позивача, відомості про підроблення посадовими особами відповідача заяви про його звільнення були внесені до ЄРДР за №0000149 за ч.1 ст. 358 КК України.

Станом на 29 вересня 2022 року в кримінальному провадженні № 0000149 за ч.1 ст. 358 КК України ще триває досудове розслідування, жодній особі не повідомлено про підозру.

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 01 червня 2022 року у кримінальному провадженні № 0000149, внесеного до ЄРДР за ч.1 ст. 358 КК України, підпис у заяві про звільнення ОСОБА_1 проставлений та належить ОСОБА_1 , але дата складання заяви про звільнення та дата з якої звільнити ОСОБА_1 проставлена не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Звертаючись до суду з позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач посилався на те, що він дійсно писав заяву про своє звільнення, однак під примусом посадових осіб відповідача та вказував про те, що в написаній ним заяві не зазначав дату її складання та дату з якої просив його звільняти і, взагалі, звільнятись із займаної посади не бажав.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням вимог закону, а саме ст. 38 КЗпП України, оскільки позивач хоча і складав заяву про своє звільнення із займаної посади, однак не ставив дати звільнення та дати складання такої заяви.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 43 Конституції України, кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно з ч. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників.

При цьому КЗпП України визначає можливість працівника оскарження наказу про його звільнення.

Згідно ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Із матеріалів справи вбачається, 06 листопада 2020 року наказом № 287 від 05 листопада 2020 року ОСОБА_1 прийнятий на посаду провідного інспектору теплової інспекції АТ «Криворізька теплоцентраль».

Згідно наданої позивачем довідки, з 20 січня 2022 року по 11 лютого 2022 року позивач перебував на лікарняному.

26 січня 2022 року поштовим зв`язком позивач отримав від відповідача лист в якому був наказ №22-к від 21 січня 2022 року про його звільнення з посади провідного інспектору теплової інспекції АТ «Криворізька теплоцентраль» на підставі ст.38 КЗпП України.

Підставою звільнення позивача слугувала заява від 21 січня 2022 року про його звільнення за власним бажання із зазначенням дати звільнення з 21 січня 2022 року, що співпадає із датою складання даної заяви.

28 січня 2022 року, на підставі заяви позивача, відомості про підроблення посадовими особами відповідача заяви про його звільнення були внесені до ЄРДР за № 0000149 за ч.1 ст. 358 КК України.

Станом на 29 вересня 2022 року в кримінальному провадженні № 0000149 за ч.1 ст. 358 КК України ще триває досудове розслідування, жодній особі не повідомлено про підозру.

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 01 червня 2022 року у кримінальному провадженні № 0000149, внесеного до ЄРДР за ч.1 ст. 358 КК України, підпис у заяві про звільнення ОСОБА_1 проставлений та належить ОСОБА_1 , але дата складання заяви про звільнення та дата з якої звільнити ОСОБА_1 проставлена не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Предметом експертного дослідження в рамках кримінального провадження №0000149, внесеного до ЄРДР за ч.1 ст. 358 КК України є заява ОСОБА_1 про його звільнення за власним бажанням, що є фактично підставою звільнення позивача та є предметом розгляду даної судової справи, тому, відповідно до постанови Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц та від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17, суд першої інстанції правильно вважав даний доказ належним та допустимим доказом у справі.

Наведений висновок судово-почеркознавчої експертизи від 01 червня 2022 року у кримінальному провадженні № 0000149, внесеного до ЄРДР за ч.1 ст. 358 КК України, підтверджує свідчення позивача про те, що він дійсно писав заяву про своє звільнення, однак в написаній ним заяві не зазначав дату її складання та дату з якої просив його звільняти і, взагалі, звільнятись із займаної посади не бажав, тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Доводи скаржника про те, що суд першої інстанції не надав оцінки тому, що позивача ОСОБА_1 21 січня 2022 року було звільнено на підставі наказу № 22-к з посади провідного інспектору теплової інспекції АТ «Криворізька теплоцентраль» на підставі ст.38 КЗпП України на підставі власноруч написаної позивачем заяви про його звільнення, при цьому твердження позивача про факт змушення позивача посадовими особами відповідача написати заяву про звільнення є безпідставним та недоведеним позивачем не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позовних вимог позивача, оскільки висновок судово-почеркознавчої експертизи від 01 червня 2022 року у кримінальному провадженні № 0000149, внесеного до ЄРДР за ч.1 ст. 358 КК України, підтверджує свідчення позивача про те, що він дійсно писав заяву про своє звільнення, однак в написаній ним заяві не зазначав дату її складання та дату з якої просив його звільняти, що свідчить про те, що позивач по справі не мав наміру звільнятися із займаної посади 21 січня 2022 року.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що при ознайомленні з наказом про звільнення та отриманні трудової книжки позивач не виказав жодних заперечень щодо підстави звільнення та бажання працювати на посаді, яку він обіймав не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позовних вимог позивача, оскільки чинним законодавством не передбачено того, що робітник, який не погоджується зі звільненням, повинен виказати роботодавцю свої заперечення щодо незаконного звільнення.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки висновку судово-почеркознавчої експертизи від 01 червня 2022 року, оскільки вказаним експертним дослідженням зафіксовано власне волевиявлення позивача, що полягало у його бажанні саме звільнитися з підприємства відповідача, доказів будь-якого тиску на позивача щодо заздалегідь підготовленої такої заяви позивач не надав, а експертним висновком не встановлено давності створення (написання) заяви про звільнення, так як вказаним висновком підтверджуються той факт, що позивач дійсно писав заяву про своє звільнення, однак в написаній ним заяві не зазначав дату її складання та дату з якої просив його звільняти, що свідчить про відсутність волевиявлення позивача на звільнення 21 січня 2022 року. Фактично свідчення позивача повністю узгоджують із висновком експертизи, оскільки, як зазначав останній, дати складання та дати звільнення позивач в своїй заяві не ставив та до канцелярії дану заяву не подавав.

Посилання апелянта на те, що той факт, що заява позивача про звільнення була зареєстрована в канцелярії підприємства 18 січня 2022 року, при цьому датою складання заяви вказано 21 січня 2022 року, по суті не спростовує волевиявлення позивача на звільнення не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки зазначені обставини, в сукупності з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 01 червня 2022 року, підтверджують свідчення позивача, який заперечував той факт, що подавав заяву про звільнення до канцелярії відповідача. При цьому дійсно, в заяві про звільнення ОСОБА_1 датою реєстрації документу в канцелярії відповідача є 18 січня 2022 року, а дата складання заяви про звільнення - 21 січня 2022 року, чого фактично бути не може, оскільки спочатку особа складає та підписує заяву, а вже потім реєструє її в канцелярії.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу має бути стягнутий з утриманням податків та обов`язкових платежів колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки у пункті 6 (абз.5) постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Вказані вище висновки Верховного Суду України повністю узгоджуються з п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України, згідно якого особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Посилання апелянта на те, що в рішенні суду відсутнє обґрунтування зменшення витрат на правничу допомогу в сумі 149,01 грн. колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки судом обґрунтовано суму витрат, стягнутих з відповідача на користь позивача, яка визначена співмірно із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову із застосуванням критерію розумності та пропорційності.

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2022 року.

Головуючий:

Судді: