Провадження № 22-ц/824/2852/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 лютого 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Служба справах дітей Печерської районної у місті Києві державної адміністрації, Печерська районна у місті Києві державна адміністрація про виселення та зняття з реєстраційного обліку,-

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ПАТ АБ «Укргазбанк» звернувсядо суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 29 травня 2007 року між ВАТ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», і ТОВ «Паперовий змій» було укладено кредитний договір № 95, згідно якого банк надав товариству кредит у вигляді невідновлювальної відкличної кредитної лінії з загальним лімітом 5500000 грн. на поповнення обігових коштів строком на 24 місяці, з кінцевим терміном повернення не пізніше 29 травня 2009 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком і відповідачкою ОСОБА_1 31 травня 2007 року укладено договір іпотеки, за яким відповідачка передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Вказував, що рішенням Печерського районного суду м.Києва від 18 грудня 2012 року у справі № 2-471/12 в рахунок погашення заборгованості в розмірі 13412856,36 грн. за укладеним з ТОВ «Паперовий змій» кредитним договором № 95 від 29 травня 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом її продажу на прилюдних торгах з початковою ціною продажу предмета іпотеки, визначеною суб`єктом оціночної діяльності на стадії виконавчого провадження. Рішення суду набрало законної сили і звернуто до виконанння. Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮ України від 08 квітня 2014 року було відкрите виконавче провадження ВП №42848918 з примусового виконання виконавчого листа № 2-471/12, виданого Печерським районним судом м.Києва. В ході проведення виконавчих дій встановлено, що у квартирі, на яку

- 2 -

звернуто стягнення, зареєстровані відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та онук власниці квартири ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згоду на проведення реєстрації якого в квартирі банк не надавав. 22 березня 2017 року року постановою виконавця виконавче провадження № 42848918 закрите, а виконавчий лист 2-271/12 повернуто стягувачу ПАТ АБ «Укргазбанк». Підставами повернення слугувала відповідь Печерської районної в м.Києві державної адміністрації щодо ненадання згоди на виселення з описаного житла малолітньої особи - ОСОБА_3 .

Посилався, що у січні 2018 року банк надіслав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка одночасно є законним представником малолітнього ОСОБА_3 , вимогу про виселення, в якій повідомив про наявність рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та просив відповідачів протягом місяця добровільно звільнити приміщення, яка відповідачами не виконана. У зв`язку з наведенним, просив просив виселити відповідачів із квартири АДРЕСА_1 та зобов`язати Печерську районну в м.Києві державну адміністрацію зняти відповідачів з реєстраційного обліку.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 рокупозов задоволено частково. Ухвалено виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 . В решті позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із рішенням, позивач ПАТ АБ «Укргазбанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог і ухвалити нове рішення, яким його вимоги про зобов`язання зняти відповідачів з реєстраційного обліку задоволити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального права. Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції на порушення приписів ч.1 ст.51 ЦПК України безпідставно відмовив у клопотанні банку про залучення у якості співвідповідача ОСОБА_4 . Також, суд помилково відмовив у задоволенні вимог про зобов`язання Печерської районної в м.Києві державної адміністрації зняти відповідачів з реєстраційного обліку, оскільки згідно п.3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМ України № 207 від 02 березня 2016 року, рішення про виселення буде виконувати саме Печерська районна в м.Києві державна адміністрація, яка позов банку не визнає.

Відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права. Скарга мотивована помилковістю висновків суду про те, що тим, що ПАТ АБ «Укргазбанк» є власником іпотечної квартири, яка як належала, так і на даний час належить на праві власності ОСОБА_1 , а відтак обгрунтування судом підстав виселення відповідачів для захисту права власності банку є помилковими. Окрім того, посилаючись на неправомірність реєстрації малолітнього ОСОБА_3 у спріній квартирі, суд не врахував, що він зареєстрований за місцем реєстрації його матері ОСОБА_5 , що є правомірним. Також, суд не врахував ст.109 ЖК УРСР та ст.40 Закону України «Про іпотеку», згідно яких при виселенні з іпотечного житла, крім придбаного за рахунок кредиту, особам, яких виселяють, надається інше постійне жиле приміщення, виселивши відповідачів без надання іншого жилого приміщення.

Позивач ПАТ АБ «Укргазбанк»подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно виселив відповідачів, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

- 3 -

Позивачка ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу ПАТ АБ «Укргазбанк» скористалася.

Печерська районна у м.Києві державна адміністрація подала відзив на апеляційну скаргу ПАТ АБ «Укргазбанк», в якому вказала про правильність рішення суду щодо відмови у зобов`язанні зняти відповідачів з реєстрації як передчасному, а скаргу банку вважала безпідставною.

В суді апеляційної інстанції представник позивача ПАТ АБ «Укргазбанк» Мартинюк Є.В. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати в оскаржуваній частині рішення Печерського районного суду м.Києва як незаконне. Проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечував, посилаючись на її необгрунтованість.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в тому числі як законний представник малолітнього ОСОБА_3 , належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується направленими згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на електронну адресу відповідачів, вказану ними у апеляційній скарзі, судовими повістками і повідомленням про їх доставлення, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Треті особи належним чином повідомлені про час розгляду справи, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог обох апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ПАТ АБ «Укргазбанк» не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 травня 2007 року між ВАТ «Укргазбанк», правонаступникомякого є ПАТ АБ «Укргазбанк»,і ТОВ «Паперовий змій» було укладено кредитний договір № 95, згідно якого банк надав товариству кредит у вигляді невідновлювальної відкличної кредитної лінії з загальним лімітом 5500000 грн. на поповнення обігових коштів підприємства строком на 24 місяці, з кінцевим терміном повернення не пізніше 29 травня 2009 року, а позичальник зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за користування коштами.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком і відповідачкою ОСОБА_1 31 травня 2007 року укладено договір іпотеки, за яким відповідачка передала в іпотеку банку належну їй квартиру АДРЕСА_1 .

- 4 -

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 18 грудня 2012 року у справі № 2-471/12 в рахунок погашення заборгованості в розмірі 13412 856,36 грн. за укладеним з ТОВ «Паперовий змій» кредитним договором № 95 від 29 травня 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом її продажу на прилюдних торгах з початковою ціною продажу предмета іпотеки, визначеною суб`єктом оціночної діяльності на стадії виконавчого провадження.

Рішення суду набрало законної сили і на його підставі Печерським районним судом м.Києва 17 лютого 2014 ркоу видано виконавчий лист № 2-471/12.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮ України від 08 квітня 2014 року відкрито виконавче провадження ВП № 42848918 з примусового виконання виконавчого листа № 2-471/12. При проведенні виконавчих дій встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 , на яку звернуто стягнення, зареєстровані відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та онук власниці квартири ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зокрема, згідно довідок про реєстрацію місця проживання в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 з 19 грудня 2016 року, ОСОБА_2 (донька) з 30 вересня 2003 року, ОСОБА_3 (онук) з 27 грудня 2014 року.

Відповідно до п.3.4.3. Іпотечного договору від 31 травня 2007 року іпотекодавець має право виключно за письмовою згодою іпотекодержателя передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Встановлено, що іпотекодержательПАТ АБ «Укргазбанк» згоди на проведення реєстрації малолітнього ОСОБА_3 в квартирі не надавав.

Постановою державного виконавця від 22 березня 2017 року виконавче провадження № 42848918 з примусового виконання виконавчого листа № 2-271/12 закрито, а виконавчий лист повернуто стягувачу ПАТ АБ «Укргазбанк» з підстав ненадання Печерською районною в м.Києві державною адміністрацією згоди на виселення з предмета іпотеки малолітньої особи - ОСОБА_3

12 січня 2018 року позивач надіслав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка одночасно є законним представником малолітнього ОСОБА_3 , вимогу про виселення, в якій повідомив про наявність рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та просив відповідачів протягом місяця добровільно звільнити приміщення, яка відповідачами не виконана.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Задовольняючи позов частково та виселяючи відповідачів, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки його підставністю. При цьому суд виходив із того, що ПАТ АБ «Укргазбанк» як законний власник спірного нерухомого приміщення має законні підстави для захисту свого права власності шляхом виселення відповідачів, які не виконали письмову вимогу банку звільнити квартиру.

Відмовляючи у задоволенні вимог про зобов`язання зняти з реєстрації, суд керувався тим, що вимогга є передчасною, оскільки судове рішення про виселення є передбаченою Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підставою для зняття відповідачів з реєстрації у встановленому законом порядку і не потребує додаткової вказівки про це у рішенні.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263-264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин і правовою нормою, що підлягає застосуванню до них, та невірно встановив обставини справи.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та

- 5 -

повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до роз`яснень п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст.213 ЦПК).

Вирішуючи спір, суд прийшов до помилкових висновків, що позивач ПАТ АБ «Укргазбанк» є власником квартири АДРЕСА_1 і як законний власник нерухомого майна має законні підстави для захисту свого права власності шляхом виселення відповідачів. Вказана квартира є предметом іпотеки за укладеним 31травня 2007 року між банком і відповідачкою ОСОБА_1 договором іпотеки. Власником цієї квартири на час розгляду справи є іпотекодавець ОСОБА_1 .

Окрім того, виселяючи відповідачів із спірної квартири, суд допустив неправильне застосування норм матеріального права, яке полягає у наступному.

Позивачем заявлені вимоги про виселення відповідачів із іпотечної квартири у зв`язку із прийняттям судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ТОВ «Паперовий змій» перед банком в розмірі 13412856,36 грн. та неможливістю його виконання з огляду на ненадання Печерською районною в м.Києві державною адміністрацією згоди на виселення з предмета іпотеки малолітньої особи - ОСОБА_3 .

По-перше, звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду є кінцевою стадією виконання рішення суду, а тому попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження квартири, право користування якою належить дитині, законом не вимагається. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19, де Велика Палата, вказала, що дозвіл органу опіки на реалізацію житлової нерухомості є обов`язковим при виконанні рішень про стягнення боргу, на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб (п.70).

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у справі 754/15589/14-ц, де зазначено про те, що наявність чи відсутність згоди органу опіки та піклування на примусову реалізацію предмета іпотеки не може перешкоджати виконанню судового рішення.

По-друге.

Правовідносини щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у вигляді житлового будинку та припинення житлових прав мешканців цього будинку врегульовані Законом України «Про іпотеку» згідно ст.40 якого звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Після прийняття рішення про звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється за рішенням суду.

Аналогічні положення містить ст.109 ЖК УРСР, згідно частин 1 та 3 якої звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором

- 6 -

рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Водночас згідно ч.2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, ч.2 ст.109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз згаданих правових норм дає підстави для висновку, що під час ухвалення рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як вимоги ст.40 цього Закону, так і норма ст.109 ЖК УРСР.

Таке відповідає усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, зокрема у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, де роз`яснено порядок застосування ст.40 Закону України «Про іпотеку» і ст.109 ЖК УРСР і зазначено, що ч.2 ст.109 ЖК установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Таким чином, зазмістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло.

При цьому відповідно до положень ч.2 ст.109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду, а відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, де Велика Палата зазначила, що громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позки) банку, одночасно надається інше постійне жиле приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду, а йоговідсутність є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц.

З огляду на те, що у справі, яка переглядається, квартира АДРЕСА_1 , що є предметом договору іпотеки, придбана відповідачкою ОСОБА_1 , яка є майновим поручителем і не є позичальником коштів, тобто не за рахунок кредиту, отриманого ТОВ «Паперовий змій», то відсутні передбачені законом

- 7 -

підстави для виселення відповідачів з квартири, що є предметом іпотеки, без надання їм іншого постійного жилого приміщення.

І по-третє, висновки суду щодо незаконності реєстрації малолітнього ОСОБА_3 у спірній квартирі помилкові, оскільки останній є сином відповідачки ОСОБА_2 , яка мешкає і зареєстрована у квартирі із 30 вересня 2003 року, а відтак, з урахуванням вимог ч.4 ст.29 ЦК України, яка вказує, що місцем проживання малолітнього до 10-ти років є місце проживання його батьків, реєстрація ОСОБА_3 за місцем проживання і реєстрації матері є правомірною.

Також суд вважає з необхідне зауважити, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , після укладення договору іпотеки і був зареєстрований у квартирі 27 грудня 2014 року, тобто до народження малолітній фізично не мав іншого місця реєстрації, а відтак його реєстрацію у спірній кваритрі після народження неможливо розцінити як зловживання матір`ю правом шляхом зміни місця реєстрації.

Суд наведені обставини не з`ясував та не дав їм належної оцінки, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п.113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи, ухвалене з неправильни застосуванням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Це ж положення закріплено в ст.9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до приписів ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК УРСР звернення стягнення на передані в іпотеку житлові приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи,

- 8 -

повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки, придбана відповідачкою ОСОБА_1 не за рахунок кредитних коштів, а відтак виселення відповідачів з іпотечної квартири може бути здійснено лише з одночасним наданням іншого постійного жилого приміщення, яке має бути вказане в рішенні суду.

Водночас встановлено, що банком заявлені вимоги про виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення, яке не зазначене у позові.

За таких обставин відсутні передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог ПАТ АБ «Укргазбанк» про виселення відповідачів із спірної квартири без надання їм іншого постійного жилого приміщення.

Доводи як апеляційної скарги, так і відзиву ПАТ АБ «Укргазбанк» про наявність підстав для виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення колегія суддів відхиляє з викладених вще підстав.

Відхиляючи вказані аргументи, колегія суддів відповідно до приписів ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України застосовує при розгляді даної справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, протоколи до неї та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так згідно ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (ч.1). Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (ч.2).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitskaand Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у п.2 вказаної статті, або не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві», тобто відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatismutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentnerv. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої

- 9 -

передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб позбавлення її права користування таким приміщенням було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів ст.8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Стаття 40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК УРСР передбачають приписи, згідно з якими звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому.

Відтак, позбавлення особи права користування жилим приміщенням, яке є предметом іпотеки після звернення стягнення на це майно, переслідує легітимну мету у розумінні ст.8 Конвенції.

Зі справи вбачається, що рішенням Печерського районного суду м.Києва від 18 грудня 2012 року, яке набрало законної сили, в рахунок погашення боргу за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом її продажу на прилюдних торгах.

В той же час закон передбачає позбавлення громадян права на іпотечне житло з одночасним наданням іншого постійного жилого приміщення, яке зазначається у рішенні суду.

За таких обставин колегія суддів вважає, що виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення і забезпечення реалізації встановлених законом житлових прав, порушує вимоги ст.8 Конвенції, оскільки не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 задоволити.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Служба справах дітей Печерської районної у місті Києві державної адміністрації, Печерська районна у місті Києві державна адміністрація про виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: