Дата документу 22.11.2022
Справа № 334/1656/22
Провадження № 2/334/2013/22
22 листопада 2022 року м. Запоріжжя
Ленінський районний суд міста Запоріжжя у складі:
головуючого судді Філіпової І. М.,
за участю секретаря Трегуб Т. В.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення,
18.05.2022 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_3 та просить усунути позивачу перешкоди в користуванні власністю - житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням та виселити ОСОБА_3 з вказаного будинку.
Позивач є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який отримала у спадщину 28.07.2020 року. У вказаному будинку зареєстрована і проживає позивач, у той час як відповідач проживає у будинку незаконно. Відповідач створює перешкоди у користуванні житловим будинком, у тому числі кухнею та санвузлом. На вимоги позивача звільнити житлове приміщення жодним чином не реагує, поводиться агресивно, ображає позивача, погрожує фізичною розправою.
Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити у повному обсязі, не заперечує щодо заочного розгляду справи.
Позивач у судовому засіданні пояснила, що з відповідачем познайомилася у реабілітаційному центрі для алкоголіків у м. Павлоград, в якому знаходився її син, приблизно 11 років тому. На той час відповідачу не було куди йти, син попросив, тому вони дозволили йому трохи пожити в них. Відповідач виселятися з будинку не бажає, їй погрожує, зловживає алкогольними напоями, побив речі у будинку. частково розпродав її особисті речі, бо йому не вистачає на алкоголь. Позивачка вимушена жити у будинку сина, спільне проживання з відповідачем не можливе, вона його боїться.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини не явки суду не повідомив, відзив на позовом не надав.
Зі згоди позивача суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280-281 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у справі, суд прийшов до наступних висновків.
ОСОБА_4 є власником житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину від 28.07.2020 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.07.2020 року.
Згідно відповіді Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 23.06.2022 року за відомостями департаменту інформація щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в реєстрі територіальної громади м. Запоріжжя відсутня.
Згідно копії роздруківки з особового рахунку ОСОБА_1 в АТ КБ «Приватбанк» за період з 01.01.2017 року по 27.06.2022 року, позивач здійснювала регулярну оплату комунальних послуг за житловий будинок АДРЕСА_1 .
Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16)
Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16)
Відповідно до положень ч. 1, 5 статті 403, ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України».
До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Однак ОСОБА_3 не може вважатись членом сім`ї померлої ОСОБА_5 , так і позивачки. Хоча відповідач і вселився у спірне приміщення зі згоди померлої ОСОБА_5 , на прохання сина позивача, проте він був вселений не як член сім`ї, а тимчасово у зв`язку з відсутністю житла.
Позивач отримала у спадщину житловий будинок АДРЕСА_1 28.07.2020 року після смерті її матері ОСОБА_5 .
Відповідач у вказаному житловому будинку не зареєстрований, не є членом сім`ї позивача, добровільно звільнити житлове приміщення відмовляється. Позивач фактично позбавлена можливістю володіти та користуватися своєю власністю, вимушена проживати у іншому будинку.
Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати, які док ументально підтверджені.
Керуючись ст.ст. 4, 5, 81, 141, 247, 263-265, 354 ЦПК України,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення задовольнити.
Позбавити права користування жилим приміщенням ОСОБА_3 шляхом виселення з будинку за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі по 992 грн 40 коп. з кожного.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційна скарга може бути подана до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП не відомий, останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Суддя: Філіпова І. М.