Дата документу 07.12.2022 Справа № 335/5946/15-ц
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 335/5946/15-ц Пр. № 22-ц/807/2123/22 Головуючий у 1-й інстанції Геєць Ю.В. Повний текст рішення складено 23.09.2022 року. Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Дашковської А.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2022 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» в особі Уповноваженої особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової Ірини Олександрівни, правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №16/2007/1102Фкз від 03.07.2007 року

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ПАТ КБ «Надра» в особі Уповноваженої особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової І.О. звернулась до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 1-4), в якому просила стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 16/2007/1102Фкз від 03.07.2007 року в розмірі 183955,67 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 04.06.2015 року становить 3864165,63 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 03.07.2007 року між ПАТ КБ «Надра» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №16/2007/1102Фкз, відповідно до умов якого Банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності грошові кошти у сумі 100000 доларів США, на споживчі цілі строком до 01.07.2022 року з кінцевим терміном повернення кредиту 01.07.2022 року. Відповідно до п 1.3.1 договору відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 14,49 % річних. Відповідно до п.п. 3.2.1, 3.3.2, 3.2.3 договору повернення кредиту здійснюється шляхом внесення чергового мінімального платежу в розмірі 1464,98 доларів США на рахунок № НОМЕР_1 щомісячно до 02 числа поточного місяця. Для забезпечення повернення кредитних коштів позичальника на користь банку ОСОБА_2 03.07.2007 року уклала з банком договір поруки, за яким поручилась перед банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань. В якості забезпечення виконання зобов`язань щодо погашення кредиту, позичальник укладає з банком договір іпотеки, квартири АДРЕСА_1 . Відповідач свої зобов`язання за договором не виконує, у зв`язку з чим станом на 04.06.2015 року утворилась заборгованість в розмірі 183955,67 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 04.06.2015 року становить 3864165,63 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 94420,84 доларів США, заборгованості по сплаті відсотків - 60373,76 доларів США, заборгованості по сплаті комісії - 2571,66 доларів США, пені за прострочення сплати кредиту - 26589,41 доларів США.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Бойка О.Ю. (т.с. 1 а.с. 24). Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 29) провадження у цій справі відкрито. Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 90) провадження у цій справі зупинено до набрання законної сили рішенням у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 року № 4452-V.

В автоматизованому порядку суддею Геєць Ю.В. у цій справі замінено суддю Бойка О.Ю. у зв`язку із закінченням 5-річного терміну повноважень останнього (т.с. 1 а.с. 93-94).

У січні 2021 року від ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» надійшла заява про поновлення провадження у справі та залучення правонаступника (т.с. 1 а.с. 103-106), в якій останнє просило поновити провадження у цій справі та залучити до участі у цій справі правонаступника ПАТ «КБ «Надра» і ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ» - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 118-119) провадження у цій справі поновлено.

У травні 2021 року від ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» надійшла повторна заява про залучення у цій справі правонаступника (т.с. 2 а.с. 146), в якій останнє просило залучити до участі у цій справі правонаступника ПАТ «КБ «Надра» і ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ» - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».

У вересні 2021 року від відповідача ОСОБА_2 надійшла зустрічна позовна заява у цій справі (т.с. 3 а.с. 14-19), яка в подальшому була уточнена (т.с. 3 а.с. 31-37), в якій остання просила поновити їй строк на подання зустрічного позову у цій справі, об`єднати первісну позовну заява та зустрічну позовну заяву у цій справі в одне провадження, встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт порушення Кредитором за Договором Поруки № 16/2007/1102Фкз від 03.07.2007 року ПАТ «КБ «Надра» та правонаступником останнього, перед поручителем за Кредитним договором № 16/2007/1102Фкз від 03.07.2007 року ОСОБА_2 приписів п. 2.1 - 2.4 у системному зв`язку із приписами п. 2.5 Договору поруки № 16/2007/1102Фкз від 03.07.2007 року у період з серпня 2007 року та на момент ухвалення судом відповідного рішення по суті у цій справі та який полягає у ненаправленні у належний та допустимий спосіб Кредитором за Кредитним договором № 16/2007/1102Фкз від 03.07.2007 року та правонаступником останнього на адресу Поручителя ОСОБА_2 відповідно до Договору Поруки № 16/2007/1102Фкз від 03.07.2007 року письмових повідомлень (вимог) про усунення порушення (порушень) у грошовому (кредитному) зобов`язанні за Кредитним Договором № 16/2007/1102Фкз від 03.07.2007 року; судові витрати, пов`язані з розглядом справи покласти на відповідача за зустрічним позовом.

Протоколом передачі справи раніше визначеному складу суду визначено суддю суду першої інстанції Геєць Ю.В. (т.с. 3 а.с. 29).

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 3 а.с. 57-58) заяву ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» у цій справі задоволено, залучено до участі у цій справі правонаступника ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Фінрайт» - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».

У жовтні 2021 року від ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» надійшла заява про залишення без розгляду позову в частині вимог (т.с. 3 а.с. 67-68), в якій останнє просило позовну заяву в частині заявлених вимог до ОСОБА_2 залишити без розгляду, розгляд справи за позовом ПАТ «КБ «Надра» в особі Уповноваженої особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової І.О., правонаступником якого є ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», до ОСОБА_1 продовжити.

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 3 а.с. 79) заяву ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» про залишення позову без розгляду в частині позовних вимог у цій справі задоволено. Позовну заяву ПАТ «КБ «Надра» в особі Уповноваженої особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової І.О., правонаступником якого є ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», в частині заявлених вимог до ОСОБА_2 залишено без розгляду, розгляд справи за позовом ПАТ «КБ «Надра» в особі Уповноваженої особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової І.О., правонаступником якого є ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», до ОСОБА_1 продовжено, в прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 про встановлення певного факту, що має юридичне значення, відмовлено.

У листопаді 2021 року від ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» надійшла заява про зменшення позовних вимог (т.с. 3 а.с. 85-87), в якій останнє просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором №16/2007/1102Фкз від 03.07.2007 року в розмірі 94420,84 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 04 червня 2015 року становить 1983400,48 грн., яка складається з заборгованості за кредитом.

У судовому засіданні 09 листопада 2021 року (т.с. 3 а.с. 136-138) судом першої інстанції протокольно прийнято (т.с. 3 а.с. 137) заяву ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про зменшення позовних вимог.

У січні 2022 року від відповідача ОСОБА_1 надійшло клопотання про залишення позову без розгляду (т.с. 4 а.с. 6-8), в якому останній просив позовні вимоги ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 залишити без розгляду, у випадку відхилення цього клопотання - негайно розглянути клопотання про визнання обставин.

Крім того, у січні 2022 року від відповідача ОСОБА_1 надійшло клопотання про визнання обставин (т.с. 4 а.с. 9-10), в якому останній просив визнати доведеними такі обставини у цій справі: - недоведеність факту видачі кредиту за кредитним договором № 16/2007/1102Фкз від 03.07.2007 року в іноземній валюті; - відсутність у ПАТ «КБ «Надра» станом на 03.07.2007 року ліцензії (дозволу) на видачу кредитів в іноземній валюті фізичним особам - громадянам України; - недоведеність факту здійснення ПАТ «КБ «Надра» 03.07.2007 року будь-яких видаткових касових операцій на користь ОСОБА_1 ; - порушення ПАТ «КБ «Надра» Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168.

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 4 а.с. 28) клопотання відповідача ОСОБА_1 про залишення без розгляду позовної заяви ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» у цій справі залишено без задоволення.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2022 року (т.с. 4 а.с. 68-72) позовні вимоги ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» у цій справі задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на корить ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» заборгованість за кредитним договором №16/2007/1102Фкз від 03.07.2007 року в розмірі 94420,84 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ станом на 04.06.2015 року, становить 1983400,48 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) в дохід держави судовий збір у розмірі 3654,00 грн.

ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» (як правонаступник позивача) із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржувало.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 4 а.с. 75-93) просив рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову; стягнути з позивача на свою користь судові витрати.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Дашковську А.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 4 а.с. 96).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 24 жовтня 2022 року (т.с. 4 а.с. 97), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (т.с. 4 а.с. 98) з урахуванням навантаження судді-доповідача та колегії суддів апеляційного суду (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 15 суддів, з яких 11 суддів складають судді судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень).

ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» подало апеляційному суду відзив (т.с. 4 а.с. 105-112) на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 у цій справі.

Ухвалою апеляційного суду розгляд даної справи призначений в режимі відеоконференції (т.с. 4 а.с. 120) в порядку задоволення заяви представника позивача ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» (т.с. 4 а.с. 118).

У дане судове засідання повідомлений апеляційним судом з додержанням вимог ЦПК України про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 4 а.с. 102) відповідач ОСОБА_1 та один із представників останнього - адвокат Яма Д.М. не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 у судовому засіданні заявив усне клопотання про відкладення розгляду цієї справи через зайнятість іншого представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Яма Д.М. в цей час і день в іншому суді в іншій справі.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив: у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про відкладення розгляду цієї справи відмовити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності всіх учасників цієї справи, що не з`явились, за присутністю представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 (т.с. 1 а.с. 127) та представника ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» - адвоката Копійко О.В. (т.с. 4 а.с. 125-126 - останній - в режимі відеоконференції).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі у повному обсязі (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог т.с. 3 а.с. 85-87), керувався ст.ст. 4, 5, 12, 81, 83, 89, 141, 259, 263-265, 268,274, 280-284 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності останнього у цій справі, наявності підстав для його задоволення.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 03.07.2007 року між ВАТ «КБ «Надра» (найменування змінено на ПАТ «КБ «Надра» на виконання вимог Закону України «Про акціонерні товариства») та ОСОБА_1 , було укладено кредитний договір №16/2007/1102Фкз, відповідно до умов якого, Банк надав відповідачу в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності строковості, платності грошові кошти в розмірі 100000,00 доларів США з оплатою по процентній ставці 14,49 відсотків річних із кінцевим терміном повного повернення кредитних ресурсів до 01.07.2022 року, а відповідач ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання повернути фактично отримані грошові кошти, сплатити відсотки за користування отриманими кредитними коштами в порядку, розмірі та в строки, що передбачені кредитним договором (т.с. 3 а.с. 172-175).

Згідно з п.п. 1.1., 1.2. і 1.4. Договору Банк надав Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 100 000,00 доларів США в порядку і на умовах, визначених цим Договором.

Ціль кредитування - споживчі цілі.

В якості забезпечення виконання Позичальником своїх зобов`язань щодо погашення Кредиту, сплати відсотків та інших платежів, передбачених цим Договором, можливих штрафних санкцій, Позичальник (майновий поручитель) 03.07.2007 року уклав з Банком договір іпотеки: квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 77,97 кв.м., житловою площею - 52.80 кв.м., яка складається з трьох кімнат, реєстраційний номер 16981816 (т.с. 3 а.с. 179-183).

Зазначене забезпечення зафіксоване і в п.2 Кредитного договору.

Підписання та нотаріальне оформлення договору зазначеного нерухомого майна відбулося 03.07.2007 року.

Це підтверджує ту обставину, що кредитні грошові кошти отримані відповідачем.

Відповідно до п.3.3.2 Кредитного договору щомісячна сума мінімально необхідного платежу становить 1464.98 долари США.

Згідно з пунктом 3.3.1. Кредитного договору Позичальник сплачує Банку всі платежі, передбачені цим Договором, шляхом здійснення перерахування коштів на рахунок № НОМЕР_1 МФО 313968 у валюті Кредиту. За пунктом 3.3.2. Позичальник вносить платежі, визначені у цьому Договорі, щомісячно до 02 числа поточного місяця.

Відповідно до пункту 3.3.4. кінцевий термін повернення Кредиту - 01.07.2022 року. З метою виконання умови, передбаченої п.3.5. цього Договору, Банк, при наявності несвоєчасного та/чи не в повному об`ємі виконання Позичальником своїх обов`язків щодо сплати мінімально необхідного платежу та/чи інших платежів, передбачених цим Договором, самостійно розподіляє грошові кошти, внесені Позичальником на розподільчий рахунок згідно черговості передбаченої п.3.5. цього Договору або іншої черговості, встановленої на розсуд Банку.

Кінцевий термін повернення Кредиту - 01.07.2022 року.

Таким чином, з відповідачем було досягнуто домовленості про суму мінімального платежу, порядку і строки внесення чергового мінімального платежу.

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Зі змісту Договору вбачається, що сторони передбачили всі істотні умови договору відповідно до вимог чинного законодавства та інших нормативно-правових актів і дійшли згоди щодо всіх умов, на яких він укладався.

Вся необхідна інформація про умови отримання кредиту, тип відсоткової ставки, валютні ризики, процедуру виконання договору та ін., які передують укладенню договору була надана відповідачу та не оспорювалась ним.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Цією статтею визначено також порядок надання кредитів та здійснення їх виключно на договірних умовах.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Відповідно до статті 651 ЦКУ зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Надання Банком грошових коштів позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених Договором підтверджують матеріали цивільної справи, зокрема: - заява Відповідача про надання кредитних коштів від 21.06.2007 року (т.с. 3 а.с. 184-185); - кредитне рішення про надання кредитних коштів (т.с. 3 а.с. 186); - заява Відповідача, якою прохає надати йому кредитні кошти з кредитного рахунку від 03.07.2007 року (т.с. 3 а.с. 189); - розпорядження банку про видачу грошових коштів Відповідачу від 03.07.2007 (т.с. 3 а.с. 190); - розпорядження банку про виконання проводок у зв`язку із наданням кредиту Відповідачу від 03.07.2007 року (т.с. 3 а.с. 191); - меморіальний ордер №1 банку про оприбуткування в сумі 760088 грн. від 03.07.2007; меморіальний ордер №2 банку про оприбуткування в сумі 263692,79 доларів США від 03.07.2007 року (т.с. 3 а.с. 192); - квитанція банку №511 про платіж Відповідача за комісію за обслуговування кредитного договору від 03.07.2007; квитанція банку №1637 про платіж Відповідача на поповнення рахунку від 03.07.2007 року (т.с. 3 а.с. 193); - договір іпотеки №16/2007/1102Фкз від 03.07.2007 року (т.с. 3 а.с. 189-183); - договір страхування заставної іпотечної квартири №2114-иг-07зп від 03.07.2007 року (т. с. 3 а.с. 194-196); - квитанція банку №к/12/3/48 про страховий платіж відповідача (т.с. 3 а.с. 197); - акти перевірки стану заставної іпотечної квартири банком від 03.07.2007 року, 03.04.2010 року, 09.11.2012 року (т.с. 3 а.с. 199-201); - заяви відповідача банку на включення для участі у валютних аукціонах для придбання доларів США та направлення їх на погашення кредиту (т.с. 3 а.с. 202-206).

За розрахунком позивача у зв`язку з неналежним виконанням умов договору заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 04.06.2015 року утворилась заборгованість в розмірі 94420,84 доларів США (т.с. 1 а.с. 16-19).

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що зазначений розрахунок стороною відповідача належними доказами у цій справі не спростовано.

Сторона відповідача посилалась у суді першої інстанції на те, що позивачем не доведено отримання позичальником коштів, наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним доказом утвореної заборгованості.

Проте, суд першої інстанції правильно вважав, що не можуть бути прийняті доводи сторони відповідача про те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним доказом у справі, з огляду на таке.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Як на підставу своїх вимог щодо стягнення заборгованості з позичальника позивачем було надано: копію кредитного договору, розрахунок. Договір був підписаний відповідачем, що підтверджує, що останній був з ним ознайомлений та погодився на умови, викладені в ньому.

При цьому чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування. Виходячи з наведеного наданий банком розрахунок є належним та допустимим доказом утвореної заборгованості у цій справі.

Відповідач не спростував факт отримання кредиту, позичальник під час укладення кредитного договору жодних заперечень щодо його умов не заявляв, будь-яких претензій щодо не проведення з ним переддоговірної роботи та незгоди з окремими пунктами кредитного договору або щодо нерозуміння ним окремих його частин не зазначав та в подальшому його виконував, тим більше здійснював його часткове погашення, під час розгляду справи не був згоден із заявленим банком розміром заборгованості, проте свого розрахунку не надав.

Також, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 10.11.2021 року відповідач звертався до позивача за проведенням реструктуризації, про що надав заяву (т.с. 3 а.с. 167-170). Таким чином, додатково визнавши заборгованість за кредитним договором.

Оскільки відповідачем не надано доказів у цій справі на підтвердження належного виконання зобов`язання колишньому кредитору - ПАТ КБ «Надра», суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», яке є правонаступником ПАТ КБ «Надра», заборгованості за кредитним договором №16/2007/1102Фкз від 03.07.2007 року в розмірі 94420,84 доларів США.

З приводу доводів відповідача щодо наявності у ПАТ КБ «Надра» станом на дату укладення кредитного договору (03.07.2007 року) дозволів (ліцензій) НБУ на здійснення операцій з готівкової іноземної валюти, суд першої інстанції правильно зазначав таке.

Ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Відповідно до ст.ст. 192, 524, 533 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі по тексту - Декрет Кабінету Міністрів України), що був чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту другого статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України.

Ст. 47 та 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17.07.2001 року № 275, у пункті 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України.

Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до вимог підпункту "в" пункту четвертого статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України індивідуальної ліцензії потребують операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, які законодавством не встановлені.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, а саме отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов`язані з іноземною валютою.

Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу Національного банку України на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України.

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту четвертого статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року за № 1429/10028).

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту першого розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Згідно з абзацом третім частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв`язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22.09.2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Оскільки оспорюваний кредитний договір було укладено до набрання чинності Законом України від 22.09.2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", то позивачем дотримані вимоги законодавства щодо надання кредиту в іноземній валюті.

У цьому контексті, Верховний Суд України у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14 дійшов висновку, що відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

Таким чином, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що Банк на момент укладення Кредитного договору з відповідачем ОСОБА_1 мав банківську ліцензію НБУ № 21 від 23.08.2002 року і всі до неї Додатки, у тому числі на операції з валютними цінностями, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України (підтверджується на сайті Національного банку України за веб-посиланням https://bank.gov.ua/files/Licences_bank/380764.pdf, і пунктом 46 Листа НБУ від 03.10.2007 року N 41-211/1814-10108 "Про перелік банків, які мають банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій, у тому числі з валютними цінностями" за веб-посиланням https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/v0041500-07#Text).

У справі, яка розглядається, Кредитний договір укладено сторонами до вступу у силу Закону України від 22.09.2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", згідно з яким ч. 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. На час укладення оспорюваного кредитного договору Закон України "Про захист прав споживачів" не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

З приводу доводів відповідача щодо дотримання Банком прав позичальника як споживача, суд першої інстанції правильно зазначав таке.

За загальним правилом, визначеним ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Згідно з ч. ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За змістом частини третьої зазначеної статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Ч. 1 ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", з подальшими змінами, у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України, треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Інформація, яка надається кредитодавцем позичальнику перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, визначена статтею 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній на час укладення оспорюваного кредитного договору.

Зокрема, кредитодавець зобов`язаний повідомити позичальника про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема, таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Відповідно до пункту 3.1 Правил № 168, у редакції, чинній на час укладення кредитного договору, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначивши таке: - значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; - перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; - перелік і розмір інших фінансових зобов`язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

Банки зобов`язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту, б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов`язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту (пункт 3.3 Правил 168).

Частинами першою та другою статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Аналізуючи зміст оспорюваного Кредитного договору, судом першої інстанції було правильно встановлено, що у ньому зазначені всі істотні умови для такого виду договору відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній на час укладення кредитного договору.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги позивача у цій справі знайшли своє підтвердження, є доведеними, тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 дублюють доводи його заперечень проти позову позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, є безпідставними, ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України, та лише відображають позицію відповідача ОСОБА_1 у цій справі, яку він та його представники вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

В силу вимог ст. 364 ЦПК України (Доповнення, зміна … апеляційної скарги …): 1. Особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження. 2. У разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна подати докази надсилання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи, в іншому випадку суд не враховує такі доповнення чи зміни.

Тому, апеляційній суд не розглядає і не дає оцінки по суті доповненням та змінам до вищезазначеної апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 , наданим лише у даному судовому засіданні в усній формі додатково в апеляційному суді його представником - ОСОБА_3

Крім того, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 367 ч. 6 ЦПК України).

Так, апеляційним судом встановлено, що будь-які зустрічні позовні вимоги відповідачем ОСОБА_1 у цій справі не заявлялися, не були предметом розгляду у суді першої інстанції, та, відповідно, не є предметом апеляційного перегляду у цій справі.

Суд першої інстанції правильно у цій справі виходив із презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України) - вищезазначеного кредитного договору№16/2007/1102Фкз від 03.07.2007 року.

Оскільки, за змістом ст. 204 ЦК України (Презумпція правомірності правочину) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування відповідача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач та його представники не надали суду першої інстанції у цій справі належних допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача (з урахуванням зменшення позовних вимог т.с. 3 а.с. 85-87) та, відповідно, у спростування останнього у цій справі, у тому числі будь-яке рішення будь-якого суду, за яким би вищезазначений кредитний договір був визнаний недійсним тощо.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 .

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною відповідача апеляційному суду не надано.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Крім того, суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи: правильно замінив позивача його правонаступником у цій справі (ухвала, що набрала законної сили т.с. 3 а.с. 57-58), заслуховував пояснення учасників цієї справи, досліджував докази сторін, додатково витребував (у тому числі ухвала від 25.03.2021 року т.с. 1 а.с. 203 тощо) та досліджував надані у цій справі докази (т.с. 3 а.с. 184-206 тощо).

Також, суд першої інстанції правильно ухвалою (т.с. 1 а.с. 118-119) поновив провадження у цій справі, яке було зупинено іншим суддею, повноваження його закінчились, до набрання законної сили рішенням у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 року №4452-VI.

Оскільки, справа потребувала вирішення питання про заміну сторони позивача її правонаступником ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», який є належним позивачем у цій справі при вищевикладених правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставинах цієї справи.

Крім того, суд першої інстанції правильно, після вирішення питання про заміну сторони позивача її правонаступником, розглядав дану справу по суті, не зупиняючи у подальшому її провадження.

Оскільки, у цій справі була відсутня об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення вищезазначеної справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, оскільки зібрані у цій справі докази дозволяли суду першої інстанції самостійно встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом розгляду у цій справі.

Також, ст. 157 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, та ст. 210 ЦПК України в редакції чинній, з 15.12.2017 року, передбачені строки для розгляду цієї справи.

Апеляційним судом встановлено, що провадження у цій справі було відкрито судом першої інстанції 03 липня 2015 року (т.с. 1 а.с. 29).

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру …

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення. В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України у цій справі було вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу ОСОБА_1 у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок позивача ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 12.12.2022 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Дашковська А.В.Подліянова Г.С.