Єдиний унікальний номер № 741/1054/22
Номер провадження 2/741/509/22
УХВАЛА

іменем України

26 грудня 2022 року м. Носівка

Суддя Носівського районного суду Чернігівської області Крупина А.О., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Макіївської сільської ради Ніжинського району про визнання права користування земельною ділянкою,

УСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року представник позивача адвокат Мінаєв Д.Д., діючи від імені та представляючи інтереси позивача ОСОБА_1 , звернувся до Носівського районного суду Чернігівської області з указаною позовною заявою.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що рішенням Носівської районної ради народних депутатів було надано ОСОБА_1 у користування для створення селянського (фермерського) господарства земельну ділянку загальною площею 25 га, у т. ч. 25 га сільгоспугідь, з них: 25 га ріллі із земель запасу, розташованих на території Макіївської сільської ради народних депутатів.

На виконання указаного вище рішення ОСОБА_1 було видано державний акт про те, що зазначеному землекористувачу надається у постійне користування 25 гектарів землі в межах згідно з планом землекористування, який було зареєстровано у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 36.

На підставі розпорядження представника Президента України глави Носівської районної державної адміністрації від 21 березня 1994 року № 50 зареєстровано селянське (фермерське) господарство Сивченка Василя Петровича та відкрито розрахунковий рахунок у Носівському АК АПБ «Україна».

Позивач звертався до відповідача із заявою щодо надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки 25 га, яка розташована на території Макіївської сільської ради, і отримав відповідь № 11022 від 20 серпня 2021 року, що указана земельна ділянка на підставі розпорядження голови Носівської районної державної адміністрації № 436 від 15 грудня 2003 року розподілено на земельні частки (паї) та відповідно державних актів на право власності на землю, передано у приватну власність членам колишнього КСП імені Щорса.

Уважаючи право позивача порушеним, представник позивача просив суд визнати за ОСОБА_1 право постійного користування земельною ділянкою площею 25 га, яка розташована на території Макіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області.

Суддя, дослідивши матеріали заяви, робить висновок про відмову у відкритті провадження у справі з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. ст. 1, 2 ЦПК України цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

В порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізична особа та якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

За приписами ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується; ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частини перша, друга статті 4 ГПК України). До юрисдикції господарських судів відносяться справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, у тому числі, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа (пункт 1 частини першої статті 20 ГПК України), інші справи у спорах між суб`єктами господарювання (пункт 15 частини першої статті 20 ГПК України) Сторонами в судовому процесі позивачами і відповідачами можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу (частина перша статті 45 ГПК України). Отже, як позивачем, так і відповідачем у спорах, на які поширюється юрисдикція господарських судів, можуть бути в тому числі й фізичні особи, які не є підприємцями (якщо законом прямо не передбачено винятку з цього правила), а визначений у статті 20 ГПК України перелік справ (спорів), які належать до юрисдикції господарських судів, не є вичерпним.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 8 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2009-XII «Про селянське (фермерське) господарство» (у редакції Закону від 23 липня 1993 року; втратив чинність 29 липня 2003 року з моменту набрання чинності Законом України від 19 червня 2003 року № 973-IV «Про фермерське господарство») після одержання державного акта на право приватної власності або довічного успадковуваного володіння землею чи укладення договору на оренду селянське (фермерське) господарство підлягає державній реєстрації в районній, міській Раді народних депутатів, що надала земельну ділянку у довічне успадковуване володіння, приватну власність або користування. Для державної реєстрації до відповідної Ради народних депутатів селянське (фермерське) господарство подає заяву про реєстрацію цього господарства, список осіб, які виявили бажання створити його, прізвище, ім`я, по батькові голови, документ про внесення плати за державну реєстрацію. За державну реєстрацію вноситься плата, розмір якої встановлюється Кабінетом Міністрів України. Після відведення земельної ділянки в натурі і одержання Державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею, приватної власності або договору на оренду земельної ділянки та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи; одержує печатку із своїм найменуванням і адресою; відкриває розрахунковий та інші рахунки в установах банку; вступає в ділові відносини з іншими підприємствами, установами та організаціями; визнається як самостійний товаровиробник державними і господарськими органами при плануванні економічного і соціального розвитку регіону. Сільська, селищна Рада народних депутатів заносить до спеціальної погосподарської книги дані про склад господарства, надану господарству земельну ділянку.

Згідно з ч. 1 статті 8 Закону України «Про підприємництво» від 07 лютого 1991 року № 698-XII (станом на 21 січня 1994 року, втратив чинність з 01 січня 2004 року) державна реєстрація суб`єктів підприємницької діяльності проводиться у виконавчому комітеті міської, районної в місті Ради народних депутатів або в районній, районній міст Києва і Севастополя державній адміністрації за місцезнаходженням або місцем проживання даного суб`єкта, якщо інше не передбачено законодавчими актами України (частина перша статті 8 в редакції Закону N 3716-12 від 16.12.93)

Звідси слідує, що законодавством, чинним на момент створення селянського (фермерського) господарства гр. ОСОБА_1 , було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності СФГ як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення СФГ, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації СФГ. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення СФГ, без створення такого СФГ.

Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 51 ЗК України (у редакції від 15 січня 1993 року) громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до ст. 7 ЗК України (у редакції від 15 січня 1993 року) користування землею може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Згідно із ч. 1 ст. 23 ЗК України (у редакції від 15 січня 1993 року) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

З наведеного нормативного регулювання вбачається, що на станом на 27 січня 1993 року, тобто на момент надання земельної ділянки ОСОБА_1 , земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення СФГ надавалась йому не як громадянину України, а як спеціальному суб`єктові голові створюваного селянського (фермерського) господарства.

Слід зазначити, що селянське (фермерське) господарство створюється з метою подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у статті 42 Господарського кодексу України визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інші види ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими елементами здійснення підприємницької діяльності в розумінні статті 44 Господарського кодексу України. При цьому можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення.

Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа суб`єкт господарювання за статтею 55 Господарського кодексу України.

Вищевказані правові висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 320/5724/17 та від 23 червня 2020 року у справі № 922/989/18.

Верховний Суд України, застосовуючи приписи статей 9, 11, 14, 16, 17, 18 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» № 2009-XII, який був чинним до 29 липня 2003 року, та статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону України «Про фермерське господарство» від 19 червня 2003 року, яким Закон України «Про селянське (фермерське) господарство» № 2009-XII визнано таким, що втратив чинність, уважав, що після укладення договору тимчасового користування землею, фермерське господарство з дати державної реєстрації набуває статусу юридичної особи, та з цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась (наприклад, ухвали Верховного Суду України від 24 жовтня 2007 року у справі № 6-20859св07, від 10 жовтня 2007 року у справі № 6-14879св07, від 30 січня 2008 року у справі № 6-20275св07).

Така практика застосування норм права щодо фактичної заміни у правовідносинах користування земельними ділянками користувача й переходу обов`язків землекористувача земельних ділянок до фермерського господарства з дня його державної реєстрації є сталою та підтримується Великою Палатою Верховного Суду (наприклад, аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 13 березня 2018 року у справі № 348/992/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 317/2520/15-ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 606/2032/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 677/1865/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 272/1652/14-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 704/29/17-ц, 16 січня 2019 року у справі № 695/1275/17 та у справі № 483/1863/17, від 27 березня 2019 року у справі № 574/381/17-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 628/776/18).

Також, Велика Палата Верховного Суду уважає, що з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що у відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа (голова чи керівник фермерського господарства), а фермерське господарство як юридична особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 615/2197/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 у справі № 922/989/18).

Передбачені законом особливості надання фізичній особі земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства підтверджують те, що таку ділянку можна було безоплатно отримати лише для створення відповідного господарства, після чого її використання можливе було тільки для ведення селянського (фермерського) господарства, тобто для вироблення, переробки та реалізації товарної сільськогосподарської продукції. Таку діяльність здійснює саме селянське (фермерське) господарство, а не його засновник. Іншими словами, після набуття засновником селянського (фермерського) господарства права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства та проведення державної реєстрації останнього постійним користувачем зазначеної ділянки стає селянське (фермерське) господарство (цей висновок не стосується права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення такого господарства; оскільки таке право є успадковуваним, тобто передається у спадщину, то воно залишається у володінні фізичної особи і після створення селянського (фермерського) господарства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17 та від 23 червня 2020 у справі № 179/1043/16-ц).

Отже, після отримання громадянином-засновником Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації гр. ОСОБА_1 засновано селянське (фермерське) господарство, яке зареєстроване як юридична особа. Тобто у правовідносинах користування спірними земельними ділянками з дня державної реєстрації СФГ воно набуло права та обов`язки землекористувача.

Після набуття засновником СФГ ОСОБА_1 права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства та проведення державної реєстрації останнього постійним користувачем зазначеної ділянки згідно з Державним актом на право постійного користування землею від 27 січня 1993 року стало селянське (фермерське) господарство гр. ОСОБА_1 .

З моменту створення СФГ гр. ОСОБА_1 відбулася фактична заміна постійного землекористувача, і обов`язки останнього перейшли до селянського (фермерського) господарства з дня його державної реєстрації. Відповідно з часу державної реєстрації СФГ гр. ОСОБА_1 повноважне зареєструвати за собою право постійного користування земельною ділянкою, яку раніше для ведення селянського (фермерського) господарства отримав його засновник гр. ОСОБА_1 .

Отже, суд вважає, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, та його належить розглядати в порядку господарського судочинства.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України у разі якщо суддя виявив, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, слід відмовити у відкритті провадження у справі.

Такого ж правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05 грудня 2018 року по справі № 426/16825/16-ц, провадження № 14-497цс18.

Так, згідно з ч. 5 ст. 186 ЦПК України суддя, відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 ГПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку господарського судочинства, розглядаються місцевими господарськими судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Частиною 1 ст. 27 ГПК України встановлено, що позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом, та згідно з ч. 3 ст. 30 ГПК України, спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Тому суд роз`яснює, що даний спір, як такий, що виник між селянським (фермерським) господарством гр. ОСОБА_1 та Макіївською сільською радою Ніжинського району Чернігівської області підлягає розгляду в порядку господарського судочинства та підсудний господарському суду Чернігівської області.

Виходячи з вищенаведених норм закону, суті заявлених позовних вимог та обставин спору, суд робить висновок, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому не підсудна Носівському районному суду Чернігівської області.

Оскільки спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, уважаю, що необхідно відмовити ОСОБА_1 у відкритті провадження.

Керуючись ст. ст. 186, 260, 353 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до Макіївської сільської ради Ніжинського району про визнання права користування земельною ділянкою.

Роз`яснити позивачу право звернення з відповідними вимогами до господарського суду в порядку господарського судочинства.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Чернігівського апеляційного суду подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст ухвали складено 26 грудня 2022 року.

Суддя Анатолій КРУПИНА