Справа № 307/1769/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 грудня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.,

суддів: Куштана Б.П., Фазикош Г.В.

за участі секретаря: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 19 листопада 2021 року у складі судді Сойми М.М. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Тячівська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5 , про визнання договору дарування квартири удаваним правочином та вчинення правочину - договору купівлі-продажу квартири, визнання нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на Ѕ ідеальну частку квартири,

в с т а н о в и в :

У червні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Тячівська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5 із вищевказаним позовом, в якому просила: визнати договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Тячівського районного нотаріального округу Черевко Лідією Віталіївною, серія та номер: 1-1448 від 20 жовтня 2016 року, удаваним правочином, застосувавши до такого договору норми, які регулюють відносини за договором купівлі продажу; визнати дану квартиру об`єктом спільної сумісної власності, набутим сторонами в період шлюбу та здійснити поділ майна вказаної квартири, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на Ѕ ідеальну частку квартири та припинити право спільної сумісної власності на це майно; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати право власності на Ѕ ідеальну частку даної квартири, за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації/проживання: АДРЕСА_2 , та припинити право спільної сумісної власності на це майно; судові витрати покласти солідарно на відповідачів.

Позовні вимоги мотивує тим, що 07 жовтня 2008 року між позивачем ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено шлюб, який було зареєстровано за актовим записом № 12 від 07 жовтня 2008 року. В шлюбі у них народилася донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Перебуваючи в шлюбі та маючи на утриманні доньку, позивач та відповідач ОСОБА_1 у 2015 році вирішили придбати квартиру, яку в майбутньому планували подарувати дочці ОСОБА_7 . У грудні 2015 року на каналі ІСТV в «cтрічці оголошень» позивач побачила оголошення про продаж квартири по АДРЕСА_3 за 15 000,00 дол. США, в якому також був зазначений номер телефону. Вона зателефонувала по цьому номеру і на дзвінок відповіла ОСОБА_5 ївна, дружина власника цієї квартири ОСОБА_4 . На зустрічі, яка відбулася у грудні 2015 року, в якій приймали участь ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , учасники домовилися про укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 за 15 000,00 доларів США та про оплату вартості квартири частинами. Так, на виконання усної домовленості, в якості попередньої оплати за квартиру АДРЕСА_4 , позивачем було передано дружині власника квартири ОСОБА_5 31 грудня 2015 року грошові кошти в сумі 5 000,00 доларів США. Факт отримання ОСОБА_5 коштів підтверджується її заявою від 31 грудня 2015 року, підпис якої було посвідчено секретарем виконавчого комітету Дубівської селищної ради Тячівського району. 06 квітня 2016 року грошові кошти в сумі 2 000,00 доларів США. Факт отримання ОСОБА_5 коштів підтверджується її заявою від 06 квітня 2016 року, підпис якої було посвідчено секретарем виконавчого комітету Дубівської селищної ради Тячівського району. 12 травня 2016 року грошові кошти в сумі 4 000,00 дол. США. Факт отримання ОСОБА_5 коштів підтверджується її заявою від 12 травня 2016 року, підпис якої було посвідчено секретарем виконавчого комітету Дубівської селищної ради Тячівського району. 01 серпня 2016 року грошові кошти в сумі 4 000,00 доларів США. Факт отримання ОСОБА_5 коштів підтверджується її заявою від 01 серпня 2016 року, підпис якої було посвідчено секретарем виконавчого комітету Дубівської селищної ради Тячівського району. Отже, позивачем ОСОБА_11 було виконано умови усної домовленості між ОСОБА_4 та його дружиною ОСОБА_5 та передано в якості передоплати грошові кошти в сумі 15 000,00 доларів США за квартиру АДРЕСА_4 . Після передачі позивачем всіх грошових коштів за квартиру, ОСОБА_4 зобов`язався укласти нотаріальний договір купівлі-продажу зазначеної квартири на користь ;дочки позивачки ОСОБА_7 та відповідача ОСОБА_1 . Для укладення договору купівлі-продажу квартири позивач надала відповідачу ОСОБА_1 всі необхідні документи для оформлення такого договору купівлі-продажу на ім`я їх доньки ОСОБА_7 , які відповідач зобов`язався віднести до нотаріуса для підготовки та укладення договору купівлі - продажу та його нотаріального посвідчення. Однак, відповідач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 шляхом обману таємно від позивачки уклали не договір купівлі-продажу квартири в інтересах неповнолітньої доньки, а договір дарування і оформили його не на неповнолітню доньку, як було домовлено, а через представника ОСОБА_12 , який діяв на підставі нотаріально посвідченого доручення № 1429 від 17 жовтня 2016 року, уклали договір дарування квартири АДРЕСА_4 , з реєстраційним номером № 1-1448 від 26 жовтня 2016 року. На запитання позивача, коли їй необхідно буде з`явитися для підписання договору-купівлі продажу квартири в інтересах неповнолітньої доньки як законного представника, відповідач ОСОБА_1 постійно посилався на відсутність нотаріуса та неможливість продавця ОСОБА_4 з`явитися до нотаріуса. Про те, що 20 жовтня 2016 року дану квартиру було подаровано відповідачу ОСОБА_1 позивач дізналася після винесення судом 26 липня 2017 року рішення про розірвання між ними шлюбу. Після цього, позивач 20 квітня 2018 року звернулася до суду з позовом про визнання договору дарування удаваним правочином (справа №307/1110/18), однак, з невідомих причин представник позивачки адвокат Антал І.В. без її відома подав заяву про залишення без розгляду позову у даній справі. Для можливості придбати нову квартиру позивач та відповідач ОСОБА_1 продали спільну квартиру АДРЕСА_5 покупцю ОСОБА_13 за 9 000 доларів США, які за усною домовленістю за покупця ОСОБА_13 сплачувала його сестра ОСОБА_14 . Так, 22 березня 2016 року позивачкою було отримано від ОСОБА_14 грошові кошти в сумі 2 000,00 доларів США, в подальшому - 500 доларів США, 3 000 доларів США, 300 доларів США, 500 доларів США, 500 доларів США та 2 200 доларів США, а всього 9 000 доларів США, за квартиру, що розташована по АДРЕСА_6 , про що позивач підтвердила в своїй заяві від 22 березня 2016 року, яка засвідчена секретарем виконавчого комітету Дубівської селищної ради Тячівського району. 26 липня 2017 року рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області шлюб між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було розірвано. 28 вересня 2018 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до Тячівського районного суду Закарпатської області з позовом до неї - ОСОБА_11 (зараз ОСОБА_15 ) про визнання особистою власністю майна, набутого за час окремого проживання у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин, у якому просив суд визнати особистою власністю квартиру, яка подарована йому під час перебування у шлюбі з позивачкою за договором дарування від 20 жовтня 2016 року, реєстраційний номер № 1-1448, номер справи № 307/2930/18 та 03 квітня 2019 року Тячівським районним судом Закарпатської області в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі в зв`язку з недоведеністю та вказане рішення набрало законної сили. Як на підставу позовних вимог позивач посилається на ст. ст. 202, 203, 235, 655, 717, 718, 719, 720, 722 ЦК України та зазначає, що між сторонами цього договору дарування ОСОБА_4 та ОСОБА_1 відсутні будь-які родинні стосунки чи дружні зв`язки, беручи до уваги факт передачі позивачем коштів дружині відповідача ОСОБА_5 за придбання квартири, та ті обставини, що до укладення цього договору вони не були знайомі, що свідчить про те, що цей правочин є удаваним та його вчинено з метою приховування іншого правочину договору купівлі-продажу квартири. Як на підставу позовних вимог також посилається на 65 СК України та зазначає, що в договорі дарування квартири від 20 жовтня 2016 року за № 1-1448 відсутні відомості про відібрання (надання згоди) у дружини дарувальника згоди на укладення договору дарування. Також як на підставу позовних вимог посилається на ч. 1 ст. 68, ч. 1,2 ст. 60, ч.ч. 1, 2, 3 ст. 61, ст. 63, 69 - 72 СК України, та зазначає, що оскільки майно було придбане ними спільно в період шлюбу, то воно належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності, а тому вона має намір поділити вищезазначене майно шляхом визначення за нею Ѕ частки квартири в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки спірна квартира є неподільною річчю, вважає за необхідне просити суд визнати ідеальні частки подружжя цієї квартири без її реального поділу. Позаяк відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України у зв`язку з поділом майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється, а тому просила припинити право спільної сумісної власності на це майно. Позивач зазначає, що звертається до суду з даним позовом, щоб в подальшому подарувати своїй дочці свою частку квартири, яка, як вона вважає, належить їй на праві спільної сумісної власності, оскільки вона немає фінансової можливості придбати дитині нову квартиру.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 19 листопада 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_4 , укладений 20 жовтня 2016 року між дарувальником ОСОБА_4 та обдаровуваним ОСОБА_9 , посвідчений державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Черевко Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1-1448, удаваним правочином, та визнано, що сторонами цього договору ОСОБА_4 та ОСОБА_9 вчинено правочин укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 .

Визнано квартиру АДРЕСА_4 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Поділено квартиру АДРЕСА_4 , та визнано ідеальні частки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_4 , по Ѕ частці за кожним без реального поділу квартири АДРЕСА_4 .

Залишено квартиру АДРЕСА_4 , у спільній частковій власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

В решті вимог позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1 681, 60 гривень судового збору та 15 000 гривень судових витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ,в інтересах якого діє адвокат Кухта О.В, просить скасувати рішення суду від 19 листопада 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у заявленому позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що договір дарування є удаваним правочином,оскільки не врахував, що всі заяви від імені ОСОБА_11 , якими обґрунтовано заявлений позов, є договірними договором позики, за яким сторони передбачили строк повернення грошових коштів; в даних заявах вказано про умовні одиниці (в іноземній валюті), однак в якій валюті не зазначено, що спростовує твердження позивачки про купівлю квартири за 15 000 доларів США; дані заяви не є належними, достовірними та достатніми доказами, які підтверджують укладення договору купівлі-продажу; суд дійшов неправильних висновків, що спірна квартири є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; суд неправильно вирішив питання про судові витрати, оскілки стягнув їх лише з одного відповідача; суддя повинна була собі заявити самовідвід, оскільки після ухвалення рішення у справі відповідач ОСОБА_1 повідомив, що дане рішення прийнято йому у помсту тривалих родинних неприязних відносин.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Пеняк І.В., просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Учасники справи в судове засідання на з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені. Представник апелянта ОСОБА_2 та представник позивача ОСОБА_16 надіслали суду письмові клопотання, в яких просили розглянути справу у їх відсутності та відсутності їх довірителів. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута у відсутності учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи та підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково заявлений позов суд першої інстанції виходив з того, що договір дарування квартири АДРЕСА_4 від 20 жовтня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Черевко Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1-1448,є удаваним правочином, і насправді сторонами укладено договір купівлі продажу; дана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 і позивачка має право на Ѕ частку даної квартири.

З даними висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки такі відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Матеріалами справи встановлено, що сторони ОСОБА_6 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 жовтня 2008 року, який рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 26 липня 2017 року розірвано.

Від даного шлюбу сторони ОСОБА_6 та ОСОБА_1 мають неповнолітню доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

25 червня 2018 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_3 та після державної реєстрації цього шлюбу їй присвоєно прізвище ОСОБА_15 .

За період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, сторони ОСОБА_17 та ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ними як покупцями та ОСОБА_18 як продавцем 19 червня 2007 року, придбали у власність квартиру АДРЕСА_5 , що підтверджено копією договору купівлі продажу квартири від 19 червня 2007 року.

В подальшому, за час перебування в зареєстрованому шлюбі, сторони ОСОБА_6 та ОСОБА_1 прийняли спільне рішення про продаж цієї однокімнатної квартири АДРЕСА_5 , з метою придбання квартири з більшою житловою площею, знайшли покупця ОСОБА_13 та 22 березня 2016 року позивач ОСОБА_6 отримала від сестри покупця ОСОБА_14 в якості авансу 2 000,00 доларів США за квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 , що підтверджено її заявою, справжність підпису на якій посвідчена секретарем виконкому Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, а в подальшому, згідно відміток на цій заяві, позивач ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_14 різними сумами 7 000,00 доларів США, а всього 9 000, 00 доларів США.

Після отримання цих коштів, вказану однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 сторони ОСОБА_6 та ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24 липня 2017 року продали ОСОБА_13 .

Також, за час перебування в шлюбі сторони ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , прийняли спільне рішення про придбання двохкімнатної квартири АДРЕСА_4 , яка перебувала у власності ОСОБА_4 .

На виконання усної домовленості про оплату вартості цієї квартири частинами позивач ОСОБА_6 передавала жінці власника цієї квартири ОСОБА_5 частинами кошти, які були спільної сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , в загальній сумі 15 000 доларів США в якості попередньої оплати за квартиру АДРЕСА_4 , а саме, позивачем було передано дружині власника квартири ОСОБА_5 : 31 грудня 2015 року грошові кошти в сумі 5 000,00 доларів США, факт отримання ОСОБА_5 цих коштів підтверджується її заявою від 31 грудня 2015 року, підпис якої було посвідчено секретарем виконавчого комітету Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області Михалчич Д.І.; 06 квітня 2016 року грошові кошти в сумі 2 000,00 доларів США, факт отримання ОСОБА_5 цих коштів підтверджується її заявою від 06 квітня 2016 року, підпис якої було посвідчено секретарем виконавчого комітету Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області; 12 травня 2016 року грошові кошти в сумі 4 000,00 дол. США, факт отримання ОСОБА_5 цих коштів підтверджується її заявою від 12 травня 2016 року, підпис якої було посвідчено секретарем виконавчого комітету Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області Михалчич Д.І.; 01 серпня 2016 року грошові кошти в сумі 4 000,00 доларів США, факт отримання ОСОБА_5 цих коштів підтверджується її заявою від 01 серпня 2016 року, підпис якої було посвідчено секретарем виконавчого комітету Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області Михалчич Д.І.

Встановлено, що ОСОБА_5 є дружиною ОСОБА_4 , а на підставі рішення сесії Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області від 30 жовтня 2018 року за АДРЕСА_3 без зміни нумерації об`єктів нерухомого майна.

В період перебування в шлюбі сторін ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 між дарувальником ОСОБА_4 15 ІНФОРМАЦІЯ_4 , та обдаровуваним ОСОБА_1 , укладено договір дарування квартири АДРЕСА_4 , посвідчений державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Черевко Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1-1448, відповідно до якого ОСОБА_19 подарував дану квартиру ОСОБА_1 .

Згідно із ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України).

Згідно із ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 ст. 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. (ч.1 ст. 717 ЦК України)

Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Якщо дарунок направлено обдаровуваному без його попередньої згоди, дарунок є прийнятим, якщо обдаровуваний негайно не заявить про відмову від його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. (ч.1,ч.3-4 ст. 722 ЦК України).

Згідно зі ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Тобто, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суд України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Матеріалами справи доведено, що 20 жовтня 2016 року між дарувальником ОСОБА_4 та обдаровуваним ОСОБА_1 , укладено договір дарування, який посвідчений державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Черевко Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1-1448, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував квартиру АДРЕСА_4 , відповідачу ОСОБА_1 .

Дарувальник за даним договором ОСОБА_4 не є родичем обдарованого ОСОБА_1 чи близькою особою. Між даними особами відсутні дружні стосунки або наявні будь-які зобов`язальні відносини, які б стали мотивом та підставою для ОСОБА_4 необхідності передачі коштовного подарунку у виді нерухомого майна спірної квартири сторонній особі - відповідачу ОСОБА_1 .

Матеріалами справи, зокрема вищевказаними заявами ОСОБА_5 від 31.12.2015 року, 06.04.2016 р., 12.05.2016р., 01.08.2016 р., (а.с.24-28 т.1) підтверджено, що дружина відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 від позивача ОСОБА_6 за квартиру, яка є предметом дарування, отримала грошові кошти в загальній сумі 15 000доларів США, яка була обумовлена попередньою домовленістю між колишнім подружжям ОСОБА_20 та подружжям ОСОБА_21 про купівлю - продаж даної квартири.

Показами допитаного судом першої інстанції свідка ОСОБА_22 , також стверджено, що вона, як секретар виконкому Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, засвідчувала на вищевказаних заявах справжність підпису ОСОБА_5 про отримання від ОСОБА_11 коштів, а також про те, що їй було відомо, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 продавали свою квартиру позивачу ОСОБА_6 з чоловіком, кошти за квартиру передавала позивач ОСОБА_6 жінці продавця ОСОБА_5 , про що остання писала заяву про отримання цих коштів від позивача.

З врахуванням вищенаведених фактичних обставин справи суд першої інстанції правильно встановив, що 20 жовтня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , був укладений відплатний правочин, волевиявлення учасників правочину не відповідало їх внутрішній волі на укладення договору дарування, їх волевиявлення та дії були спрямовані на приховання іншого правочину і досягнення за укладеним правочином інших правових наслідків, та обґрунтовано дійшов висновку, що договір дарування спірної квартири, який укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ,є удаваним правочином, та правомірно визнав, що сторонами цього договору ОСОБА_4 та ОСОБА_1 вчинено насправді інший правочин укладено договір купівлі-продажу квартири.

Доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду не спростовують.

Посилання в апеляційній скарзі, що всі заяви від імені ОСОБА_11 , якими обґрунтовано заявлений позов, є договірними договором позики, за яким сторони передбачили строк повернення грошових коштів, є безпідставними і не заслуговують на увагу, оскільки зміст заяв ОСОБА_5 від 31.12.2015 року, 06.04.2016 р., 12.05.2016р., 01.08.2016 р., які додані до позовної заяви і якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (а.с.24-28 т.1) свідчить про те, що ОСОБА_5 від позивача ОСОБА_6 отримала грошові кошти за квартиру, що в послідуючому була предметом договору дарування від 20.10.2016 року, і з яких не вбачається наявність зобов`язань, що випливають з договору позики.

Матеріалами справи доведено, що ОСОБА_4 спірну квартиру відчужив за договором дарування сторонній особі - відповідачу ОСОБА_1 , який перебував у шлюбі з позивачем, та за яку отримано грошові кошти, що беззаперечно підтверджує, що договір дарування є удаваним правочином.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі, що в поданих заявах вказано про умовні одиниці (в іноземній валюті), однак не зазначено в якій валюті, що спростовує твердження позивачки про купівлю квартири за 15 000 доларів США, оскільки факт передання та отримання коштів у будь якій валюті за договором дарування свідчить про те, що сторонами вчиняється правочин для приховання іншого правочину, в даному випадку договору купівлі продажу. Окрім того, апелянтом в суді першої інстанції, в суді апеляційної інстанції не надано будь якого іншого тлумачення умовної одиниці та не надано жодних доказів, якими б було підтверджено, що в поданих заявах іде мова про іншу валюту ніж долари США.

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст.61 СК України).

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), положення ст. ст. 60 та 70 СК України, ст. 368 ЦК України, свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Оскільки матеріалами справи доведено, що договір дарування від 20 жовтня 2016 року є удаваним правочином, квартира АДРЕСА_4 , за даним договором набута відповідачем ОСОБА_1 в період зареєстрованого шлюбу з позивачем ОСОБА_6 за відплатним договором, суд першої інстанції обґрунтовано визнав, що дана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 не спростував презумпцію спільності права власності на вказану квартиру.

Матеріалами справи доведено, що відповідач ОСОБА_23 після розірвання шлюбу з позивачем ОСОБА_6 28.09.2018 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання особистою власністю майна, набутого за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин та просив визнати особистою власністю квартиру, яка подарована йому під час перебування у шлюбі з позивачкою за договором дарування від 20.10.2016 року,зареєстрований в реєстрі за № 1-1448. Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 03.04.2019 року, яке набрало законної сили, у задоволення даного позову ОСОБА_23 відмовлено.

Таким чином вказана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

З врахуванням наведеного доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними і не заслуговують на увагу.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 грудня 2007 року №11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя судам роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК ( 435-15 ), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Суд першої інстанції правильно встановив та зазначив, що оскільки спірна квартира є неподільною, то її належить поділити, визнавши ідеальні частки за ОСОБА_6 та ОСОБА_1 по Ѕ частині за кожним без реального її поділу та залишити її у спільній частковій власності ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

З вказаних обставин суд першої інстанції обґрунтовано в цій частині задовольнив заявлений позов.

Рішення судом в частині задоволених позовних вимог ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Разом з тим, суд першої інстанції неправильно вирішив питання про судові витрати, стягнувши їх лише з одного відповідача, з посиланням на те, що даний спір стосується правовідносин, що виникли між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 , оскільки такі є помилковими і не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ч.1,ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови у позові на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Матеріалами справи встановлено, що позивачем пред`явлено позов до двох відповідачів: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , спірні правовідносини та заявлені позовні вимоги є взаємопов`язаними і стосуються цих обох відповідачів, саме на цих обох відповідачів позивач вказує як на порушників свого права, а тому саме на обох відповідачів в рівних частках повинен бути покладений обов`язок сплати понесених позивачем судових витрат.

В цій частині доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо доводів апеляційної скарги, що суддя, яка ухвалювала рішення у справі, повинна була собі заявити самовідвід, оскільки є у родинних стосунках з відповідачем ОСОБА_1 , то такі жодними належними та допустимими доказами не підтверджено. Окрім того, провадження у даній справі відкрито, 31.07.2020 року і до ухвалення у справі рішення (19.11.2021року) даний відповідач та його представник мали можливість здійснювати всі свої процесуальні права, в тому числі заявити відвід суді, однак про цю обставину вказали лише в апеляційній скарзі, при цьому нічим її не підтвердивши.

За вказаних обставин, апеляційний суд дійшов до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.,

18.05.2022року представник позивача подала до суду письмову заяву в якій просила стягнути з відповідачів 15 000грн. витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом даної справи в суді апеляційної інстанції .

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Матеріалами справи встановлено, що 30.03.2022 року між позивачем ОСОБА_3 та ПАО «Правовий альянс» укладено договір про надання правової допомоги №1.

Згідно із п.5 даного договору, договір діє до 31.12.2023 року.

Відповідно до п.3 вказаного договору, сторони, керуючись ч.2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначили наступний порядок визначення гонорару: гонорар на виконання доручення, викладеного в п.1 цього договору, є фіксованим та складає 15 000грн за супровід даної справи в Закарпатському апеляційному суді, незалежно від кількості та обсягу складених процесуальних документів та незалежно від результатів розгляду справи. Оплата рахунку за надані послуги за договором здійснюється протягом 10 робочих днів з дня підписання даного договору.

28.04.2022 року позивачем ОСОБА_3 сплачено кошти в сумі 15 000грн.згідно договору, що стверджено відповідною квитанцією та меморіальним ордером, а 16.05.2022 року між сторонами договору підписано Акт про надання правової допомоги №1/22 від 16.06.2021 року (а.с.135-140 т.3).

Таким чином розмір понесених позивачем витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції є обґрунтованим та доведеним, і підлягає задоволенню.

З врахуванням наведеного, керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 19 листопада 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1 681, 60 гривень судового збору та 15 000 гривень судових витрат на професійну правничу допомогу скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 з кожного: по 845, 65 гривень судового збору та по 7500 гривень судових витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 з кожного по 7500 гривень судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 19 грудня 2022 року

Головуючий:

Судді: