справа № 357/8194/19 головуючий у суді І інстанції Цукуров В.П.
провадження № 22-ц/824/1849/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Олійникова Слобода» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Олійникова Слобода» до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Узин», державного реєстратора Малоєрчиківської сільської ради Сквирського району Київської області Ілюшиної Марини Олександрівни, про визнання недійсним договору оренди землі, скасування рішень про реєстрацію речового права на нерухоме майно, витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння та користування, внесення змін до договору оренди землі,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ТОВ «Олійникова Слобода» звернулося до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просило визнати недійсним договір оренди землі б/н від 10 грудня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ Агрокомплекс «Узин» щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0012 загальною площею 1,1657 га та земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0013 загальною площею 1,1657 га; скасувати рішення державного реєстратора Малоєрчиківської сільської ради Сквирського району Київської області Ілюшиної М.О. про державну реєстрацію іншого речового права - права оренди земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0012 загальною площею 1,1657 га, індексний номер: 44591056 від 13 грудня 2018 року 14:17:04 та припинити право оренди ТОВ Агрокомплекс «Узин» на вказану земельну ділянку, що виникло на підставі договору оренди землі № б/н від 10 грудня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ Агрокомплекс «Узин»; скасувати рішення державного реєстратора Малоєрчиківської сільської ради Сквирського району Київської області Ілюшиної М.О. про державну реєстрацію іншого речового права - права оренди земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0013 загальною площею 1,1657 га, індексний номер: 44579360 від 13 грудня 2018 року 10:04:33 та припинити право оренди ТОВ Агрокомплекс «Узин» на вказану земельну ділянку, що виникло на підставі договору оренди землі № б/н від 10 грудня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ Агрокомплекс «Узин»; витребувати із незаконного володіння ТОВ Агрокомплекс «Узин» на користь ТОВ «Олійникова Слобода» земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0012 загальною площею 1,1657 га, розташовану у межах Олійниково-Слобідської сільської ради Білоцерківського району Київської області; витребувати із незаконного володіння ТОВ Агрокомплекс «Узин» на користь ТОВ «Олійникова Слобода» земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0013 загальною площею 1,1657 га, розташовану у межах Олійниково-Слобідської сільської ради Білоцерківського району Київської області; внести зміни до договору оренди землі № 26 від 17 червня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Ім. Котовського», правонаступником якого є ТОВ «Олійникова Слобода», шляхом його викладення в іншій редакції.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 червня 2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ім. Котовського», яке з 2016 року перейменоване в ТОВ «Олійникова Слобода», було укладено договір оренди землі № 26, за яким ОСОБА_1 передав позивачу в оренду строком на 10 років земельну ділянку площею 2,3314 га з кадастровим номером :03:001:0009, розташовану в межах Олійниково-Слобідської сільської ради Білоцерківського району Київської області. 10 вересня 2013 року державний реєстратор Матушевич О.В. прийняла рішення про державну реєстрацію прав за індексним номером 5734843, яким зареєструвала право оренди на вказану земельну ділянку за позивачем. 15 березня 2018 року за скаргою власника земельної ділянки ОСОБА_1 , Міністерство юстиції України своїм наказом скасувало державну реєстрацію права оренди на вище зазначену земельну ділянку за позивачем. 05 березня 2018 року ОСОБА_1 уклав з ТОВ Агрокомплекс «Узин» договір оренди № б/н, за яким передав ту саму земельну ділянку в оренду, після чого державний реєстратор 15 березня 2018 року прийняв рішення про державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку за ТОВ Агрокомплекс «Узин». Позивач оскаржив в судовому порядку укладений з ТОВ Агрокомплекс «Узин» договір оренди земельної ділянки. 04 грудня 2018 року ОСОБА_1 та ТОВ Агрокомплекс «Узин» уклали договір про розірвання укладеного між ними договору оренди землі від 05 березня 2018 року, після чого ОСОБА_1 здійснив поділ земельної ділянки. 07 грудня 2018 року державним кадастровим реєстратором були прийняті рішення, якими скасовано державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0009 шляхом закриття Поземельної книги і скасування кадастрового номера цієї земельної ділянки за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру. 12 грудня 2018 року державним реєстратором Ілюшиною М.О. були прийняті рішення про державну реєстрацію права власності на сформовані внаслідок поділу нові спірні земельні ділянки з кадастровим номером :03:001:0012 загальною площею 1,1657 га та з кадастровим номером :03:001:0013 загальною площею 1,1657 га, які утворилися внаслідок поділу, за ОСОБА_1 . Незважаючи на те, що право оренди позивача за договором оренди залишилося дійсним та продовжує діяти щодо спірних земельних ділянок, 10 грудня 2018 року ОСОБА_1 уклав з ТОВ Агрокомплекс «Узин» договір оренди землі, за яким в оренду було передано обидві спірні земельні ділянки. 13 грудня 2018 року державним реєстратором Малоєрчиківської сільської ради Сквирського району Київської області Ілюшиною М.О. було прийняте рішення про державну реєстрацію права оренди на спірні земельні ділянки за ТОВ Агрокомплекс «Узин». Позивач зазначає, що на даний час триває порушення його прав та інтересів як орендаря спірних земельних ділянок.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2021 року у задоволенні позову ТОВ «Олійникова Слобода» відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Олійникова Слобода» просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що державна реєстрація права оренди на земельну ділянку не є державною реєстрацією правочину у розумінні ч. 1 ст. 210 ЦК України, норми ч. 1 ст. 210 ЦК України не підлягають застосуванню для визначення моменту набрання чинності договором оренди землі, укладеним після 01 січня 2013 року. Суд першої інстанції всупереч висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 696/1693/15-ц помилково ототожнив державну реєстрацію договору оренди землі з державною реєстрацією права оренди на земельну ділянку, що призвело до помилкового застосування ним норм ч. 1 ст. 210 ЦК України, і, відповідно, до помилкового висновку про те, що цей договір не набрав чинності у зв`язку зі скасуванням державної реєстрації права оренди позивача на земельну ділянку, помилкового врахування висновку Верховного Суду у справі №322/1178/17, а також висновків у справі № 357/7734/18. Договір оренди землі належить до консенсуальних договорів, які вважаються укладеними з моменту досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору. Закон України «Про оренду землі» у редакції, що діє з 01 січня 2013 року, не передбачає, що договір оренди землі набирає чинності після державної реєстрації права оренди за цим договором. Договори оренди землі, укладені після 01 січня 2013 року, починають свій перебіг з моменту їх укладення, тобто, підписання сторонами. Саме по собі скасування рішення про державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку не призводить до скасування підстави її проведення, тобто до недійсності договору оренди землі. Судом неправильно витлумачено п. 37 договору оренди землі. Суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду у справах № 291/421/17, № 291/422/17, № 291/426/17, згідно з якими відсутність у ДРРПНМ державної реєстрації права оренди на земельну ділянку не позбавляє орендаря права оспорювати договір оренди землі, укладений власником земельної ділянки з іншим орендарем. Чинне законодавство України не передбачає право власника земельної ділянки, щодо якої ним вже укладено договір оренди землі, передавати її у користування іншій особі шляхом укладення з нею договору оренди землі. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що у разі скасування державної реєстрації права оренди особи на земельну ділянку в такої особи відсутнє право її оренди, що суперечить нормам ст. 2, 3 Закону № 1952-ІУ, ст. 11 ЦК України, ст. 124 ЗК України. Право оренди на земельну ділянку набувається на підставі договору оренди землі, що набрав чинності, а не його державної реєстрації у ДРРПНМ. Висновок суду першої інстанції про те, що поділ земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0009, яка була передана в оренду позивачу, унеможливлює захист його прав, не відповідає приписам ч. 3 ст. 110 ЗК України і не узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду у справах № 367/2022/15-ц, № 922/2723/17. Поділ земельної ділянки не припиняє права оренди, що виникло у її землекористувача до її поділу. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права - скасування спірних рішень державного реєстратора є неналежним. Належним нині способом судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав. Суд не взяв до уваги ту обставину, що позивач у цій справі не є власником спірних земельних ділянок, а є їх орендарем на підставі договору оренди землі. Тобто, обставини у цій справі і в справі № 357/2022/15-ц не є подібними, що виключало можливість врахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду у справі № 357/2022/15-ц під час розгляду цієї справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ Агрокомплекс «Узин» зазначає, що право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Доводи позивача щодо невірного тлумачення п. 37 договору № 1 є хибними та помилковими, оскільки позивачем не надано доказів звернення до суду з позовом про тлумачення даного пункту договору. Зі скасуванням у ДРРПНМ державної реєстрації права оренди на земельну ділянку за позивачем у відповідності до п. 37 договору договір є таким, що не набув чинності, а тому договір оренди, укладений між ТОВ Агрокомплекс «Узин» та ОСОБА_1 не порушує прав ТОВ «Олійникова Слобода». Земельної ділянки, яка була предметом договору оренди, укладеним між ТОВ «Олійникова Слобода» та ОСОБА_1 , не існує і відновити її неможливо. Державний реєстратор не є належним відповідачем у справі. Розмір витрат позивача на оплату послуг адвокатів складає майже 50 % ціни позову, що є неспівмірним та протирічить принципу розумності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції вірно встановив, що договір оренди землі є нечинним/неукладеним, а, відповідно, і не породжує прав та обов`язків для його сторін. У позивача відсутнє право, яке порушене відповідачами, а обраний спосіб захисту не відновить прав позивача, за захистом якого він звернувся до суду. У позивача відсутнє право оренди. Скасування рішення державного реєстратора є підставою припинення права оренди і позбавляє позивача права оспорювати договір оренди, який є предметом спору у справі. Позивач не отримає жодних прав чи майна в результаті проведення реституції у разі визнання договору оренди земельної ділянки недійсним. Позивач зобов`язаний був подати докази разом з позовною заявою. Розмір витрат позивача на оплату послуг адвокатів вже перевищив 50 % ціни позову, що є неспівмірним та протирічить принципу розумності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 30 травня 2008 року був власником земельної ділянки, площею 2,3314 га з кадастровим номером :03:001:0009, розташованої в межах Олійниково-Слобідської сільської ради Білоцерківського району Київської області, що підтверджується копією Державного акту, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 20-23, т.1).

14 серпня 2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ім. Котовського», яке з 2016 року було перейменоване в ТОВ «Олійникова Слобода», було укладено договір оренди землі № 26, за яким ОСОБА_1 передав позивачу в оренду, строком на 10 років, земельну ділянку площею 2,3314 га з кадастровим номером :03:001:0009, розташовану в межах Олійниково-Слобідської сільської ради Білоцерківського району Київської області. Наведене підтверджується копією договору оренди землі та Актом приймання-передачі земельної ділянки (а.с.16-17, т.1).

10 вересня 2013 року державний реєстратор Реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області Матушевич О.В. прийняла рішення про державну реєстрацію прав за індексним номером 5734843, яким зареєструвала право оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0009 за позивачем, на підтвердження чого надано суду копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права оренди (а.с.23, т.1).

За скаргою ОСОБА_1 та інших осіб, наказом №727/5 від 15 березня 2018 року Міністерство юстиції України скасувало рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0009 за позивачем (а.с.40, т.1).

05 березня 2018 року ОСОБА_1 уклав з іншим орендарем - ТОВ Агрокомплекс «Узин» договір оренди № б/н, за яким передав останньому в оренду земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0009, і державний реєстратор КП Великодимерської селищної ради "Комунальна служба реєстрації речових прав" Мироненко Ю.Ю. 15.03.2018 року прийняла рішення про державну реєстрацію права оренди на неї за ТОВ Агрокомплекс «Узин» з індексним номером 40133081.

Позивач оскаржив в судовому порядку укладений з ТОВ Агрокоплекс «Узин» договір оренди земельної ділянки.

04 грудня 2018 року ОСОБА_1 та ТОВ Агрокомплекс «Узин» уклали Договір про розірвання укладеного між ними договору оренди землі від 05 березня 2018 року, після чого ОСОБА_1 здійснив поділ земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0009.

22 листопада 2018 року приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун К.А. була посвідчена заява ОСОБА_1 про розподіл земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0009.

07 грудня 2018 року державним кадастровим реєстратором Відділу у Білоцерківському районі Міськрайонного управління у Білоцерківському районі та м. Біла Церква Головного управління Держгеокадастру у Київській області були прийняті рішення: скасовано державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0009 шляхом закриття Поземельної книги і скасування кадастрового номера цієї земельної ділянки за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру; державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0012 загальною площею 1,1657 га та державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0013 загальною площею 1,1657 га, які утворилися внаслідок поділу.

10 грудня 2018 року ОСОБА_1 уклав з ТОВ Агрокомплекс «Узин» договір оренди землі, за яким в оренду було передано обидві спірні земельні ділянки.

13 грудня 2018 року державним реєстратором Малоєрчиківської сільської ради Сквирського району Київської області Ілюшиною М.О. були прийняті оскаржувані рішення про державну реєстрацію права оренди на спірні земельні ділянки за ТОВ Агрокомплекс «Узин».

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що укладений 17 червня 2013 року між ТОВ «Олійникова Слобода» та ОСОБА_1 договір оренди землі № 26 було у встановленому законом порядку зареєстровано 10 вересня 2013 року, однак, наказом Міністерства юстиції України № 727/5 від 15 березня 2018 року рішення державного реєстратора про реєстрацію права оренди за позивачем скасовано. Зі скасуванням рішення державного реєстратора про реєстрацію за позивачем речового права на нерухоме майно - права оренди на спірну земельну ділянку та внесенням відповідних відомостей до Реєстру, втрачаються ті правові наслідки, які з них випливають, а саме - скасовується державна реєстрація речового права і особа у відповідності до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 125 ЗК України вважається такою, що не набула відповідного речового права. Скасувавши рішення державного реєстратора про реєстрацію права оренди позивача, держава офіційно не визнає і не підтверджує факт набуття позивачем права оренди на спірну земельну ділянку, належну ОСОБА_1 , оскільки відповідні відомості були виключені з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України (тут і в подальшому норми матеріального права наводяться в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

За частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Згідно з частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (частина друга статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно з ч. 4 ст. 3 цього Закону будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

Таким чином, учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми. Разом з тим, цивільні права та обов`язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договорів оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Системний аналіз наведених положень чинного законодавства дає підстави для висновку, що для визначення початку перебігу та закінчення строку дії договору оренди землі має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій, тобто внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як єдиної державної інформаційної системи, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обтяження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна, з якими закон пов`язує набрання чинності договору, а саме можливість реалізації сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17 (провадження № 14-338цс19) і підтримана постановами Верховного Суду, прийнятими пізніше, зокрема 10 вересня 2021 року в справі № 535/1095/20 (провадження № 61-9347св21), 06 вересня 2021 року в справі № 278/3528/19 (провадження № 61-1536св21) та інших.

У даній справі судом першої інстанції встановлено, що наказом Міністерства юстиції України № 727/5 від 15 березня 2018 року рішення державного реєстратора № 5734843 від 10 вересня 2013 року про реєстрацію договору оренди, укладеного 17 червня 2013 року між ТОВ «Олійникова Слобода» та ОСОБА_1 скасовано.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 357/8110/18 (провадження № 61-15401св19) та наступних постановах, зокрема від 11 травня 2021 року у справі № 357/7999/18 (провадження № 61-10444св20), зазначено, що зі скасуванням рішення державного реєстратора про реєстрацію за позивачем речового права на нерухоме майно - права оренди на спірну земельну ділянку, та внесенням відповідних відомостей до Реєстру втрачаються ті правові наслідки, які з них випливають, а саме - скасовується державна реєстрація речового права і особа у відповідності до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 125 ЗК України вважається такою, що не набула відповідного речового права.

З огляду на вищевикладене апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що враховуючи дію презумпції правомірності правочину, встановленої у ст. 204 ЦК України, скасування наказом Міністерства юстиції України рішення державного реєстратора про державну реєстрацію за позивачем права оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0009, що виникло на підставі договору оренди землі, не припинило дію цього договору та жодним чином не вплинуло на його дійсність.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції помилково ототожнив поняття "державної реєстрації договору" із поняттям "державної реєстрації права оренди", апеляційний суд вважає, що у даних правовідносинах відбулося скасування державної реєстрації права оренди, а тому, незважаючи на наявність підписаного договору оренди, таке право не вважається набутим за відсутності його державної реєстрації, що прямо вбачається з вищенаведених норм законодавства у сфері оренди землі, а, відтак, такі доводи позивача є безпідставними.

Зі скасуванням рішень державних реєстраторів про реєстрацію за позивачем речового права на нерухоме майно - права оренди на спірну земельну ділянку та внесенням відповідних відомостей до Реєстру втрачаються ті правові наслідки, які з них випливають, а саме - скасовується державна реєстрація речового права і особа у відповідності до частини другої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», статті 125 ЗК України вважається такою, що не набула відповідного речового права.

Отже, встановивши, що державна реєстрація речового права позивача на спірну земельну ділянку була скасована 15 березня 2018 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Олійникова Слобода», оскільки на момент початку перебігу строку дії оскаржуваних останнім договорів оренди землі, права та інтереси позивача порушені не були, оскільки права на вказаний об`єкт нерухомого майна у нього вже були відсутні.

Викладене у повній мірі узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у пунктах 47, 48 постанови від 19 лютого 2020 року у справі № 387/515/18 (провадження № 14-430 цс 19).

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, позивач вказує на те, що 25 серпня 2021 року постановою Київського апеляційного суду визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства юстиції України №727/5 від 15 березня 2018 року, який став підставою для відмови у позову. 04 травня 2022 Верховний Суд у справі №357/9440/20 прийняв постанову, якою залишив без змін постанову Київського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року.

Позивач вказує, що скасування зазначеного наказу підтверджує наявність у ТОВ «Олійникова Слобода» права оренди за договором оренди землі на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0009.

Однак, апеляційний суд не погоджується з такими доводами позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №922/393/18 викладена правова позиція щодо подання доказів до суду апеляційної інстанції. У зазначеній справі касаційний суд підтвердив дотримання процесуальних процедур судом попередньої інстанції, який відхилив клопотання про приєднання до матеріалів справи доказу через те, що цей доказ датований вже після прийняття рішення судом першої інстанції. Верховний Суд вказав, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку ст. 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів.

Посилаючись на скасування судом зазначеного наказу Міністерства Юстиції України, позивач не звернув увагу, що ним заявлено вимогу про визнання правочину недійсним.

За загальним правилом, обставини, з якими позивач пов`язував недійсність правочину, повинні були існувати на момент його укладення.

З матеріалів справи вбачається, що на момент укладення оспорюваного договору оренди землі, а саме,10 грудня 2018 року, наказ Міністерства Юстиції України №727/5 від 15 березня 2018 року був чинний, а, відтак, обставини на які посилається апелянт в своїх додаткових поясненнях, а саме, скасування зазначеного наказу в подальшому, не можуть бути підставою до визнання оспорюваного договору недійсним.

Заявляючи свої вимоги до державних реєстраторів, позивач не звернув уваги, що спір про скасування рішення про державну реєстрацію права має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на майно іншою особою. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16. Зазначене є окремою та достатньою підставою до відмови у задоволенні позову до державного реєстратора.

За таких обставин висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав до задоволення позову, відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах та доводами апеляційної скарги не спростовуються, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою до залишення судового рішення без змін, а скарги без задоволення.

У відзивах на апеляційну скаргу позивача відповідачі просили суд стягнути з позивача судові витрати понесені в межах розгляду справи судом апеляційної інстанції, а саме, витрати на правничу допомогу у розмірі 13 000 грн. на користь відповідача ОСОБА_1 та 12 500 грн. на користь ТОВ Агрокомплекс «Узин».

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з вимогами ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В своїх запереченнях щодо стягнення на користь відповідачів витрат на правничу допомогу позивач вказував, що заявлені витрати на правничу допомогу відшкодуванню не підлягають, оскільки передбачений в їх складі гонорар успіху адвоката фактично не сплачені останньому відповідачами.

Заперечень щодо не співмірності зазначених витрат складності справи чи обсягу виконаної роботи представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не висловлював.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає підстав до зменшення заявлених витрат, з огляду на відсутність заперечень позивача в частині їх співмірності та підстав до відмови у їх стягненні з мотивів відсутності фактичної сплати, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи у суді інтереси ОСОБА_1 представляла адвокат Марценюк Л.А. на підставі ордеру та договору про надання правової допомоги та додатку № 1 до нього. У п. 4.3 договору сторони визначили, що загальний розмір винагороди за надані послуги визначається в акті виконаних робіт, в якому сторони визначили конкретний обсяг наданої допомоги, детальний опис робіт та їх вартість (а.с. 159-162, Т.3).

При цьому, вартість виконаної роботи була узгоджена в сумі 7500 грн. яка була сплачена відповідачем у відповідності до товарного чеку та 5000 грн. як гонорар успіху.

Тобто, сторони визначили у договорі гонорар за надання адвокатом послуг правничої допомоги.

Під час розгляду справи у суді інтереси ТОВ Агрокомплекс «Узин» представляв адвокат Косяк В.М. на підставі ордеру та договору про надання правової допомоги. У п. 2.1 договору сторони визначили загальний розмір винагороди за надані конкретний обсяг наданої допомоги, детальний опис робіт та їх вартість. При цьому, вартість виконаної роботи була узгоджена в сумі 9 000 грн. та 4 000 грн. як гонорар успіху.

Факт надання визначених договором послуг підтверджується наданим суду актом приймання передачі від 21 липня 2021 року та платіжним дорученням про сплату (а.с. 101-102, Т.3).

У постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 викладено правову позицію, що висновки судів про відмову у відшкодуванні витрат на правничу допомогу через відсутність доказів оплати вказаних послуг не узгоджується з нормами чинного процесуального законодавства та вищенаведеними висновками Верховного Суду».

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону № 5076-VI врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

Отже, гонорар успіху у даній справі обумовлений сторонами до сплати у твердому розмірі під відкладальною умовою, є складовою частиною гонорару адвоката, тож належить до судових витрат.

Позивач не навів доводів та доказів нерозумності цих витрат, їх не співмірності з ціною позову, складністю справи та її значенням для позивача. При цьому, загальна сума витрат на адвокатські послуги, передбачена договором, складає 12 500 грн. та 13 000 грн., що не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог відповідачів про стягнення з позивача витрат на правову допомогу, в тому числі і гонорару успіху.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Олійникова Слобода» залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2021 рокузалишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Олійникова Слобода», місце знаходження - вул. Центральна, 1 у с. Олійникова Слобода Білоцерківського району Київської області, ідентифікаційний код 03755360, на користь ОСОБА_1 , проживаючого по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 000 (тринадцять тисяч) гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Олійникова Слобода», місце знаходження - вул. Центральна, 1 у с. Олійникова Слобода Білоцерківського району Київської області, ідентифікаційний код 03755360, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Агрокомплекс «Узин», місце знаходження - вул. Олексія Цмокна, 1-А у с. Мала Антонівка Білоцерківського району Київської області, ідентифікаційний код 32638214, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 500 (дванадцять тисяч п`ятсот) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 08 серпня 2022 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.