Справа № 463/8101/22
Провадження № 2/463/1722/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2022 року Личаківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді: Стрепка Н.Л.,

з участю секретаря судового засідання: Онишкевича О.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

адвокат Юхименко Р.І., діючи в інтересах ОСОБА_1 на підставі ордеру серії ВС №1169986 від 10 листопада 2022 року, звернулася до суду з позовом про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. Судові витрати, в тому числі, витрати на правову допомогу у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень, просить покласти на відповідачів.

Позов мотивує тим, що 30 травня 2022 року нею в інтересах ОСОБА_1 було подано до ТУ ДБР у м. Львові повідомлення (заяву) про вчинення працівником правоохоронного органу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, однак таку протягом встановленого ст. 214 КПК України строку не було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань. 7 червня 2022 року бездіяльність уповноважених осіб ТУ ДБР у м. Львові було оскаржено до слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова та 13 червня 2022 року слідчим суддею Личаківського районного суду міста Львова винесено ухвалу (справа №463/4130/22), якою зазначену скаргу задоволено та зобов`язано уповноважену особу ТУ ДБР у м. Львові внести відомості до ЄРДР. 16 червня 2022 року відомості на підставі вищенаведеної заяви було внесено в ЄРДР, кримінальному провадженню присвоєно № 1000048 від 16 червня 2022 року та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, здійснювати яке доручено слідчому Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Львові) ТУ ДБР у м. Львові Третяку Д.О. 19 липня 2022 року адвокатом Юхименко Р.І. подано клопотання про долучення до матеріалів кримінального провадження медичних документів, які підтверджують факт отримання ОСОБА_1 тілесних ушкоджень та надання йому медичної допомоги. 8 серпня 2022 року від слідчого Третяка Д.О. отримано відповідь від 2 серпня 2022 року, що зазначені медичні документи долучено до матеріалів провадження. 11 серпня 2022 року ОСОБА_1 подано заяву про залучення його до кримінального провадження як потерпілого, протягом двох тижнів зазначена заява не була розглянута та постанова про відмову у задоволені цієї заяви слідчим не виносилась. У зв`язку з цим 24 серпня 2022 року бездіяльність слідчого Третяка Д.О. оскаржено до слідчого судді та ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова від 29 серпня 2022 року (справа №463/6173/22) скарга адвоката Юхименко Р.І. в інтересах ОСОБА_1 була задоволена частково, слідчим суддею зобов`язано слідчого Третяка Д.О. розглянути заяву про визнання потерпілим ОСОБА_1 з прийняттям процесуального рішення про задоволення цієї заяви або про відмову у її задоволенні. 2 вересня 2022 року слідчий Третяк Д.О. виніс постанову про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні. 19 вересня 2022 року адвокатом Юхименко Р.І. оскаржено вищезазначену постанову та ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова від 21 вересня 2022 року (справа №463/6777/22) вказана скарга теж була задоволена частково, слідчим суддею скасовано постанову слідчого про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим. У даній ухвалі слідчий суддя мотивував скасування постанови слідчого зокрема тим, що слідчий в оскаржуваній постанові не зазначив, які слідчі та інші процесуальні дії вчинені з метою перевірки факту спричинення заявнику шкоди, та чи встановлював він у заявника факт заподіяння такої шкоди. 7 жовтня 2022 року слідчий Третяк Д.О. знову виніс постанову про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні, аналогічною за змістом постанові від 2 вересня 2022 року, тобто слідчим було залишено поза увагою та проігноровано мотиви скасування слідчим суддею попередньої постанови. 25 жовтня 2022 року адвокатом Юхименко Р.І. також знову оскаржено вищезазначену постанову та ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова від 28 жовтня 2022 року (справа №463/7619/22) вказана скарга була задоволена частково, слідчим суддею скасовано постанову слідчого. При цьому вказує, що жодних процесуальних дій, в тому числі слідчих дій, слідчий у кримінальному провадженні не вчиняв, досудове розслідування фактично не здійснює, окрім як винесення незаконних та необгрунтованих постанов про відмову у задоволенні клопотання про визнання ОСОБА_1 потерпілим, які є аналогічними за змістом до попередніх постанов, скасованих слідчим суддею. Таким чином вважає, що слідчий Третяк Д.О. неодноразово приймав незаконні рішення та чинив протиправну бездіяльність, що полягала у невнесенні відомостей до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення, не винесенні постанови за результатами розгляду заяви про визнання потерпілим, не проведенні процесуальних та слідчих дій, а також прийнятті незаконних постанов про відмову у задоволенні клопотання про визнання ОСОБА_1 потерпілим.

Відтак вказує, що своїми незаконними постановами, протиправною довготривалою бездіяльністю, неефективним розслідуванням ТУ ДБР у м. Львові спричинив моральну шкоду ОСОБА_1 , яка полягає у глибоких моральних стражданнях останнього, оскільки протягом тривалого часу він був змушений звертатись до адвоката, готувати документи, подавати скарги на рішення, дії та бездіяльність слідчого до слідчого судді, щоб захистити свої права та законні інтереси як потерпілого від дій працівника правоохоронного органу, щодо якого слідчий Третяк Д.О. неефективно здійснює досудове розслідування. Неодноразово оскаржуючи до слідчого судді рішення, дії та бездіяльність слідчого Кусь І.І. переніс та дотепер переносить глибокі душевні страждання від допущеної некомпетентності посадових осіб правоохоронного органу при імітації досудового розслідування. Також вказує, що ОСОБА_1 був позбавлений відчуття безпеки та у нього з`явилося глибоке бажання примусити до правового порядку посадових осіб правоохоронного органу, оскільки у останнього зникає віра в справедливість, а їх безкарність породжує зло та свавілля у цивілізованому суспільстві. Зазначає, що ОСОБА_1 змушений витрачати свій час, сили та здоров`я, неодноразово звертаючись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів, гарантованих громадянам, що навмисно та зухвало з особливим цинізмом були порушені посадовою особою ТУ ДБР у м. Львові слідчим Д.О. Третяком. Вважає, що законні права та інтереси ОСОБА_1 були грубо порушені, а підстави для відшкодування моральної шкоди встановлені ухвалами слідчих суддів, у яких зазначено про протиправну бездіяльність досудового розслідування, прийняття незаконних і необгрунтованих постанов, які в подальшому скасовувались слідчими суддями. Зазначає, що такі дії призвели до значних моральних страждань позивача, душевного болю, тривоги, розчарування, страху та відчаю, позивач оцінює рівень своїх моральних страждань внаслідок незаконних діянь відповідача в сумі 50 000 гривень.

Звертає увагу на те, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні проводиться очевидно неефективно, оскільки після внесення відомостей до ЄРДР слідчим жодних слідчих дій у кримінальному провадженні не проводилось, обставини вчинення кримінального правопорушення слідчим не встановлюються. Слідчий протиправно бездіє не надаючи відповіді на клопотання, окрім того, останній неодноразово відмовляв у визнанні позивача потерпілим у даному кримінальному провадженні. Відтак вважає, що зважаючи на вищенаведене наявна неефективність та надмірна тривалість кримінального провадження, що здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю постійного звернення до органів досудового розслідування та суду і, як наслідок, неможливість довести законність вимог. Вказує, що оскільки позивач не залучається до кримінального провадження, він позбавлений можливості користуватись правами, наданими законом потерпілому у кримінальному провадженні. При цьому враховуючи те, що слідчий вчиняє протиправну бездіяльність та приймає незаконні постанови про відмову у задоволенні клопотання позивача в той час, коли слідчим суддею в мотивувальній частині ухвал про скасування постанов було чітко вказано, як повинен діяти слідчий розглядаючи клопотання про визнання позивача потерпілим, на думку сторони позивача слідчий Третяк Д.О. у даному кримінальному провадженні діє, маючи особисті мотиви.

Зазначає, що факти протиправної бездіяльності слідчого ОСОБА_2 та прийняття ним незаконних і необгрунтованих постанов у кримінальному провадженні встановлені в вказаних вище ухвалах слідчих суддів Личаківського районного суду міста Львова. При цьому вказує, що факт спричинення моральної шкоди ОСОБА_1 , полягає у глибоких моральних стражданнях, душевному болі, тривозі, стресі, розчарування, страху, відчаю, що зазнав останній внаслідок прийняття незаконних та необгрунтованих рішень, протиправної довготривалої бездіяльності, неефективного досудового розслідування кримінального провадження слідчим Третяком Д.О.

Оскільки ухвалами слідчих суддів Личаківського районного суду міста Львова, які набрали законної сили, встановлено тривалу й неодноразову (систематичну) неправомірність дій посадової особи ТУ ДБР у м. Львові, вважає, що є наявними обґрунтовані, передбачені законом підстави для відшкодування завданої позивачу такими діями моральної шкоди у даній справі, яку позивач оцінює в грошовому виразі в розмірі 50 000 гривень.

Окрім того зазначає, що сума судових витрат, які позивач поніс і очікує понести у зв`язку із розглядом справи складається з вартості послуг на професійну правничу допомогу, зокрема 30000 грн. у суді першої інстанції.

Як на правову підставу своїх вимог посилається на положення ст. 23 ЦК України, ст.ст. 1167, 1173, 1174 ЦК України, постанову Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайпової) шкоди», а також правові позиції викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 вересня 2019 року у справі №916/1423/17, постанові Верховного Суду від 3 лютого 2021 року у справі №362/15/16-й, постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17, постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 та постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі №554/2715/21.

Матеріали даного позову були подані до Личаківського районного суду м. Львова 14 листопада 2022 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких було визначено суддю Стрепка Н.Л.

Ухвалою суду від 15 листопада 2022 року дану справу прийнято до розгляду, відкрито у ній провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами на 12 грудня 2022 року. Копію вказаної вище ухвали, а також копію позовної заяви з додатками того ж дня - 15 листопада 2022 року було скеровано сторонам для відома. Позивачем та відповідачем ТУ ДБР у м. Львові було отримано такі 18 листопада 2022 року, а відповідачем ДКС України - 25 листопада 2022 року.

5 грудня 2022 року представник відповідача ТУ ДБР у м. Львові Онищак М.П., що діє в порядку самопредставництва юридичної особи на підставі витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, подав до суду відзив на позовну заяву, згідно з яким у задоволенні позову ОСОБА_1 просить відмовити у повному обсязі. Вказує, що ТУ ДБР у м. Львові не погоджується з доводами позивача про заподіяння йому моральної шкоди, вважаючи позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.

Зокрема звертає увагу на те, що сторона позивача надає суду неповні пояснення з питань, які мають значення для встановлення всіх обставин справи. Так, на розгляді у Франківському районному суду м. Львова перебуває кримінальне провадження №0000295 від 29 травня 2022 року про обвинувачення позивача у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України (справа №465/3879/22). Вказує, що згідно з обставинами цього кримінального провадження, позивач 28 травня 2022 року близько 23:00 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись поблизу житлового будинку АДРЕСА_1 , усвідомлюючи, що старший сержант поліції ОСОБА_3 є працівником правоохоронного органу та виконує свої службові обов`язки із надання державної охорони певній особі (згідно відповідної постанови дізнавача), діючи з прямим умислом шляхом завдання ударів руками та ногами заподіяв ОСОБА_3 середньою тяжкості тілесні ушкодження. Позивач під час вчинення таких дій не реагував на попередження працівника поліції про можливість застосування до нього вогнепальної зброї. Позивач також не відреагував на два попереджувальні постріли в повітря і продовжував нападницькі дії відносно працівника поліції, внаслідок чого останній, щоб вберегти своє життя та здоров`я, а також життя та здоров`я охоронюваної особи був змушений здійснити постріл в нижню кінцівку, після чого позивач припинив нападницькі дії. Кримінальне провадження №1000048 від 16 червня 2022 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, позивач ініціював після того, як відносно нього було ініційоване кримінальне провадження за фактом умисного заподіяння працівникові правоохоронного органу середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Також вказує, що сторона позивача безпідставно стверджує про не проведення жодних слідчих дій в межах кримінального провадження №1000048. Зокрема зазначає, що в ході цього кримінального провадження було допитано працівника поліції ОСОБА_3 , який повідомив, що саме позивач вчиняв відносно нього нападницькі дії під час виконання ним своїх службових обов`язків, і з метою збереження свого життя та здоров`я, а також життя і здоров`я охоронюваної особи ним було застосовано вогнепальну зброю. Також, за фактом застосування вогнепальної зброї ОСОБА_3 дисциплінарною комісією ГУНП у Львівській області проведено відповідне службове розслідування, за наслідками якого складено висновок від 7 червня 2022 року про правомірність застосування вогнепальної зброї, що на думку представника відповідача свідчить про голослівність доводів позивача щодо не проведення слідчих дій і тим більше - незаконного застосування вогнепальної зброї, оскільки правомірність її застосування підтверджується зібраними доказами та є очевидною з огляду на поведінку позивача.

Звертає увагу на положення ЦК України щодо підстав та порядку відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями чи бездіяльністю органу досудового розслідування. Зокрема вказує, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Також звертає увагу на правові позиції, висловлені Верховного Суду. Зокрема вказує, що як зазначила Велика Палата Верховного Суду під час розгляду цивільної справи № 920/715/17 у постанові від 12 березня 2019 року, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач. При цьому під час розгляду справи №686/27967/19 у постанові від 19 травня 2021 року Верховний Суд прийшов до висновку, що сам факт задоволення скарг позивача не є належною правовою підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки ухвали слідчого судді постановлені в межах судового контролю на стадії досудового розслідування і ними не встановлено факт заподіяння шкоди, а позивачем також не доведено причинного зв`язку між діями відповідача і шкодою, факт заподіяння якої також не доведено. До подібних висновків дійшов Верховний Суд також в постановах: від 28 січня 2019 року у справі № 686/7576/18, від 12 квітня 2019 року у справі № 686/10651/18, від 16 травня 2019 року у справі № 686/20079/18, від 22 травня 2019 року у справі № 686/24243/ 18-ц та від 31 липня 2019 року у справі № 686/22133/18, від 18 грудня 2020 року у справі № 686/25718/19. При цьому сторона відповідача зазначає, що окрім ухвал слідчого судді позивач не надав жодних доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральних страждань та існування причинно-наслідкового зв`язку, а відтак позовні вимоги слід вважати недоведеними, хоча за змістом ст. 81 ЦПК України саме позивач зобов`язаний був довести ці обставини.

Крім того зазначає що аргументи, викладені позивачем в заяві про вчинення відносно нього кримінального правопорушення, і зокрема, щодо незаконного використання вогнепальної зброї є по суті позицією захисту у кримінальному провадженні, яке порушено вже відносно позивача про вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, а відтак вважає, що через кримінальне провадження за фактом незаконного використання вогнепальної зброї та вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, а також опосередковано через дане цивільне провадження про неефективність досудового розслідування позивач намагається створити преюдиційні факти та рішення, для використання їх як елементів заперечення від висунутого звинувачення, та відтак пред`явлення цього позову не відповідає завданням цивільного судочинства, що додатково підтверджує його безпідставність та відсутність факту заподіяння моральної шкоди.

Щодо ефективності правового захисту вказує, що в межах кримінального провадження слідчим було допитано ОСОБА_3 , вчинено ряд інших слідчих дій, отримано висновок щодо правомірності застосування вогнепальної зброї та встановлено, що за описаними вище подіями саме відносно позивача складено обвинувальний акт про умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу середньої тяжкості тілесних ушкоджень, тоді як сам працівник правоохоронного органу використав зброю з метою збереження свого життя і здоров`я, а також життя і здоров`я охоронюваної ним особи. Натомість, звертаючись до суду з даним позовом позивач обмежився виключно констатацією факту скасування постанов слідчого і навіть не вказав, які такі дії могли бути вчинені, що це мало б вирішальне значення для справи №1000048 та звернення до суду з обвинувальним актом, і одночасно, поставило під сумнів показання ОСОБА_3 , результати висновку службового розслідування та інші зібрані докази. Відтак вважає, що немає підстав для висновку, що розслідування було неефективним, а дії відповідача відповідно жодним чином не могли спричинити для позивача моральних страждань.

Також наголошує на нерелевантності висновків Верховного Суду, які сформовані у справі № 554/271521 в постанові від 29 червня 2022 року, на які покликається сторона позивача в мотивах позову, оскільки такі висновки сформовані Верховним Судом з огляду на надмірну тривалість досудового розслідування, водночас кримінальне провадження №1000048 розпочато 16 червня 2022 року і станом на цей час, враховуючи також повномасштабне вторгнення російської федерації, строк його досудового розслідування не може вважатись надмірним.

Підсумовуючи наведене вказує, що мотиви позову зводяться до загальних фраз та не підкріплюються жодними доказами. Повідомляє, що на даний час відповідач не очікує понести судові витрати. А в заперечення щодо заявленого позивачем розміру судових витрат, які він поніс та очікує понести вказує, що на думку відповідача заявлений позивачем розмір судових витрат в частині витрат на професійну правничу допомогу є завищеним та не відповідає характеру та обсягу виконаної роботи. Наголошує, що в силу вимог закону дана справа є малозначною, а згідно судової практики, зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, справа не є складною, адже позивач повинен довести існування лише трьох умов для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди. Також з огляду на те, що у справі вимагається вирішити питання «права», а не «фактів», про що суд зазначив в ухвалі про відкриття провадження з посиланням на відповідну практику ЄСПЛ, її розгляд триває у письмовому провадженні, а відтак, після написання та подання позовної заяви активна участь адвоката в суді першої інстанції припиняється. Окрім того звертає увагу на те, що обсяг витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції становить більш як 50 % від ціни позову, а за наслідками розгляду справи в судах усіх інстанції - більше 100 % від ціни позову, що на думку сторони відповідача очевидно не відповідає принципам розумності, оскільки покладає на позивача тягар сплати коштів, розмір яких перевищує оцінену ним же шкоду.

Копію даного відзиву було скеровано відповідачем позивачу та іншому відповідачу 5 грудня 2022 року, згідно з відстеженням поштового відправлення 7 грудня 2022 року дане відправлення не вручене під час доставки позивачу.

Також 5 грудня 2022 року до суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив представника відповідача Державної казначейської служби України А. Стегнія, що діє в порядку самопредставництва юридичної особи на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно з яким просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Вказує, що Казначейство, яке залучено до цієї справи в якості співвідповідача не в змозі в повній мірі використати визначені ст. 76 ЦПК України права учасника судового процесу, оскільки згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а також не несе відповідальності за дії інших органів державної влади.

Повідомляє, що Казначейством лише здійснюється виконання судових рішень про відшкодування шкоди шляхом стягнення коштів з Державного бюджету України за рахунок коштів відповідної бюджетної програми передбаченої на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Звертає увагу на те, що відповідно до ст. 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статей 1173, 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, а відтак відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, таким органом у цій справі має бути ТУ ДБР у м. Львові, дії/бездіяльність якого на думку позивача, завдали йому моральної шкоди, а не Державна казначейська служба України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює стягнення коштів з державного бюджету на підставі судового рішення. Також посилається на правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц, та вказує що з врахуванням таких участь у даній справі Казначейства, як співвідповідача, є безпідставною, оскільки сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України чи розпорядника бюджетних коштів не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем Державної казначейської служби України чи її територіального органу. Звертає увагу на те, що, як зазначає Верховний Суд, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Казначейства чи його територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Казначейство чи його територіальний орган.

Щодо відшкодування моральної шкоди звертає увагу на те, що при відшкодуванні шкоди завданої посадовою чи службовою особою органу державної влади обов`язковою умовою є встановлення факту незаконності дій (бездіяльності), та необов`язковою умовою є встановлення вини. Зазначає, що свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовував бездіяльністю ТУ ДБР у м. Львові в кримінальному проваджені, однак вказана обставина не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а позивач при цьому не просить суд визнати дії/бездіяльність даного відповідача, та не подає відповідного процесуального документу, що підтверджував би факт незаконності його дій чи бездіяльності (яким визнано дії/бездільність слідчого незаконними). Вказує, що процесуальні рішення, на які посилається позивач в позовній заяві, як докази завдання йому моральної шкоди, та розцінені ним як бездіяльність, є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування. В той же час, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача. Вважає, що ухвали суду про часткове задоволення скарг позивача свідчать про реалізацію ним передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Звертає увагу на те, що в деліктних правовідносинах обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою покладається саме на позивача, а відтак позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки ТУ ДБР у м. Львові, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою ТУ ДБР у м. Львові та заподіяною шкодою. При цьому в цій позовній заяві позивач не просить визнати протиправними дїї/бездіяльність даного відповідача, а лише стягнути 50 тис. грн. на відшкодування моральної шкоди. Вказує, що фактично мотиви позовної заяви обґрунтовуються та зводяться до загальних фраз і не підкріплюються жодними доказами. Позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, визначеної ч. 2 ст. 23 ЦК України.

Також зазначає, що відповідно до пунктів 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Позивач повинен обґрунтувати, та надати належні докази на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі заявник оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Також він повинен надати до суду обґрунтований розрахунок суми, яку він просить стягнути. Сам факт скасування постанов слідчого у кримінальному провадженні, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. При цьому згідно із висновками Європейського суду з прав людини, викладеними у рішеннях у справі «Перна проти Італії» (Perna v.Italy) від 25 липня 2001 року, заява № 48898/99, п. 54 та у справі «Білуха проти України» від 9 листопада 2006 року, заява №33949/02, п. 76, визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію (в т.ч. як відшкодування моральної шкоди) за шкоду, завдану особі. З огляду на зазначене та враховуючи обставини справи вважає, що прийняті Личаківським районним судом м. Львова ухвали самі по собі становлять достатню справедливу сатисфакцію за будь-яку завдану позивачу моральну шкоду і немає необхідності для її стягнення у грошовому еквіваленті, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Щодо відшкодування витрат сплачених позивачем у зв`язку з наданням юридичної допомоги зазначає, що витрати на правову допомогу мають бути підтверджені договором про надання правової з відповідним розрахунком робіт, проте такі документи до даної позовної заяви не долучені, а відтак відсутні підстави для задоволення цієї позовної вимоги.

Копію даного відзиву 1 грудня 2022 року було скеровано відповідачем представнику позивача та іншому відповідачу, згідно з відстеженням поштового відправлення отримано такий представником позивача 5 грудня 2022 року.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, станом на визначений день розгляду справи 12 грудня 2022 року відповіді на відзиви, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні чи про відкладення розгляду для надання додаткових доказів (відповідей на відзиви) не подав.

Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні чи про відкладення розгляду для надання додаткових доказів теж не подали.

За таких обставин, відповідно до ч. 1 ст. 223, ч. 1 ст. 279 ЦПК України суд вважає за можливе завершити розгляд справи та ухвалити рішення на підставі наявних у ній доказів.

Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 1 статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

При цьому у відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А згідно з ч.ч. 1-4 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Суд у відповідності до вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Разом з тим, у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

При цьому слід зауважити, що право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

В судовому засіданні встановлено, що Першим слідчим відділом (з дислокацією у м. Львові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 квітня 2020 року за № 1000048 від 16 червня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України.

Зокрема з рапорту старшого інспектора-чергового ЧЧ СМ ЛРУП №2 ГУНП у Львівській обл. В.Василенького (ЄО №6894 від 28 травня 2022 року) вбачається, що 29 травня 2022 року до ГУНП Львівській області надійшла інформація про те, що цього ж дня поліцейським вз. №1 роти №3 БППОП старшим сержантом поліції Коваликом І.І., під час перебування на підставі ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області по охороні охоронюваної особи ОСОБА_4 , по вул. Григорія Граб`янки, у м. Львові, з метою відбиття нападу на поліцейського та охоронюваної особи, здійснив з вогнепальної зброї ПМ серії РО №0530 два постріли вгору та один постріл в ногу громадянину ОСОБА_1 , 1986 р.н., який спільно з ОСОБА_5 , перебуваючи з ознаками алкогольного сп`яніння, спровокували конфлікт з охоронюваною особою та на зауваження працівника поліції не відреагували, після чого застосували фізичну силу відносно працівника поліції, нанісши удар в область задньої частини голови поліцейському. Громадянина ОСОБА_1 бригадою ШМД госпіталізовано у хірургічне відділення 8-ї МКЛ м. Львова, діагноз: вогнепальне поранення верхньої третини лівого стегна, алкогольне сп`яніння. Поліцейський батальйону поліції особливого призначення ОСОБА_3 звернувся у КМЛ м. Львів з діагнозом: ЗЧМТ, забійні гематоми волосистої частини голови, надано медичну допомогу, відпущений, тілесні ушкодження отримав під час виконання службового обов`язку, в АДРЕСА_1 (а.с. 23).

Аналогічні відомості відображено у долученому до відзиву представника ТУ ДБР у м. Львові висновку службового розслідування за фактом застосування вогнепальної зброї поліцейським взводу №1 роти №3 БПОП ГУНП у Львівській області старшим сержантом поліції Коваликом І.І., затвердженого 7 червня 2022 року начальником ГУНП у Львівській обл.. генералом поліції третього рангу О. Шляховським. При цьому з даного висновку також вбачається, що відомості за вказаним вище фактом внесені до ЄРДР за №0000295 від 29 травня 2022 року за ч. 2 ст. 345 КК України.

30 травня 2022 року адвокат Юхименко Р.І. звернулась в інтересах ОСОБА_1 до ТУ ДБР у м. Львові з повідомленням (заявою) про вчинення кримінального правопорушення, згідно з яким просила внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення, вчинене працівником правоохоронного органу старшим сержантом поліції Коваликом І.І. та розпочати досудове розслідування. Вказала, що 28 травня 2022 року близько 23 год. старший сержант поліції ОСОБА_3 , будучи працівником правоохоронного органу, незаконно застосував вогнепальну зброю, вистрелив тричі в ноги ОСОБА_1 , з яких дві кулі попали в асфальт, а одна куля прострелила навиліт ногу ОСОБА_1 , внаслідок чого останнього було госпіталізовано до медичного закладу, де йому провели оперативне втручання. Вважає, що ОСОБА_3 в порушення вимог Положення про порядок застосування вогнепальної зброї, затвердженого Постановою КМУ від 12 жовтня 1992 року №575, застосував зброю у випадку, коли не мав право її застосовувати, а також перед застосуванням такої не попередив про намір її застосування (а.с. 11).

8 червня 2022 року адвокат Юхименко Р.І. звернулась зі скаргою в порядку ст. 303 КПК України до слідчого судді Личаківського районного м. Львова у зв`язку з невнесенням відомостей за вказаною вище заявою до ЄДРД (а.с. 12-13).

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного м. Львова від 13 червня 2022 року у справі №463/4130/22, провадження №1-кс/463/2832/22, уповноважену посадову особу ТУ ДБР у м. Львові було зобов`язано невідкладно внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_6 від 30 травня 2022 року про вчинення кримінального правопорушення та розпочати з приводу даних обставин досудове розслідування (а.с. 14-15).

На виконання вказаної ухвали 16 червня 2022 року ТУ ДБР у м. Львові внесено відомості до ЄРДР за №1000048 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, здійснення досудового розслідування даного кримінального провадження доручено слідчому Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Львові) ТУ ДБР у м. Львові Третяку Д.О. (а.с. 17-18).

19 липня 2022 року адвокатом Юхименко Р.І. подано слідчому Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Львові) ТУ ДБР у м. Львові Третяку Д.О. клопотання про долучення до матеріалів кримінального провадження виписку з медичної карти, яку в подальшому було долучено слідчим до матеріалів такого для надання їй правової оцінки (а.с. 19, 22).

Зокрема з наданої виписки медичної картки амбулаторно (стаціонарного) хворого №27075, виданої КНП №1 територіальне медичне об`єднання м. Львова» вбачається, що позивач 29 травня 2022 року надійшов до стаціонару даного медичного закладу у зв`язку з відкритою раною стегна, а саме наскрізним вогнепальним пораненням лівого стегна, вміст алкоголю в крові 120-199 мг/100 мл (а.с. 21)

11 серпня 2022 року ОСОБА_1 подав слідчому Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Львові) ТУ ДБР у м. Львові Третяку Д.О. заяву про залучення його до кримінального провадження №1000048 як потерпілого, посилаючись у такій на заподіяння йому фізичної та моральної шкоди кримінальним правопорушенням, а також вказуючи, що факт отримання ним тілесних ушкоджень підтверджується поданими раніше його представником медичними документами (а.с. 24).

Водночас 24 серпня 2022 року адвокат Юхименко Р.І. звернулась до слідчого судді Личаківського районного м. Львова зі скаргою, в якій просила зобов`язати слідчого ТУ ДБР у м. Львові Д. Третяка залучити Куся І.І. як потерпілого до вказаного кримінального провадження (а.с. 25-26).

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного м. Львова від 29 серпня 2022 року у справі №463/6173/22, провадження №1-кс/463/4580/22, скаргу задоволено частково, зобов`язано слідчого Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Львові) ТУ ДБР у м. Львові Третяка Д.О. розглянути заяву ОСОБА_1 від 11 серпня 2022 року про визнання його потерпілим в кримінальному провадженні №0000048, з прийняттям процесуального рішення про задоволення або відмову в задоволенні такого та з подальшим обов`язковим інформуванням особи, яка подала таке клопотання, про результати розгляду клопотання. При цьому слідчий суддя відмовив у задоволенні скарги в частині зобов`язання слідчого залучити Куся І.І. як потерпілого до кримінального провадження вказавши, що визнання особи потерпілою відноситься до повноважень особи, яка здійснює досудове розслідування кримінального провадження, слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності (а.с. 27-29).

2 вересня 2022 року слідчим Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Львові) ТУ ДБР у м. Львові Третяком Д.О. винесено постанову про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні №1000048 від 16 червня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України (а.с. 30-32).

19 вересня 2022 року адвокатом Юхименко Р.І. оскаржено вказану вище постанову слідчого до слідчого судді Личаківського районного м. Львова. У поданій скарзі просила скасувати постанову слідчого від 2 вересня 2022 року та зобов`язати слідчого ТУ ДБР у м. Львові Д. Третяка залучити ОСОБА_1 як потерпілого до вказаного кримінального провадження (а.с. 34-37).

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного м. Львова від 21 вересня 2022 року у справі №463/6777/22, провадження №1-кс/463/5187/22, вказану скаргу теж було задоволено частково, скасовано постанову слідчого Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Львові) ТУ ДБР у м. Львові Третяка Д.О. від 2 вересня 2022 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим в кримінальному провадженні №0000048. Підставою скасування даної постанови стало те, що слідчий у такій обмежився лише констатацією, що завдання майнової шкоди заявнику не встановлено, не зазначивши які слідчі та інші процесуальні дії вчинені з метою перевірки факту спричинення такої шкоди, та чи встановлював він у заявника факт заподіяння такої шкоди. Відмовляючи у задоволенні вимоги скаржника щодо зобов`язання слідчого залучити ОСОБА_1 як потерпілого до кримінального провадження слідчий суддя теж зазначив, що відповідно до ч. 5 ст. 40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень забороняється (а.с. 27-29).

7 жовтня 2022 року слідчим Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Львові) ТУ ДБР у м. Львові Третяком Д.О. повторно винесено постанову про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні №1000048 від 16 червня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України. У даній постанові слідчий вказав, що ним вже виносилась 2 вересня 2022 року аналогічна постанова та ухвалою слідчого судді від 21 вересня 2022 року таку було скасовано. Водночас слідчий зазначив, що досудовим розслідування у кримінальному провадженні встановлено, що ОСОБА_3 , перебуваючи та виконуючи завдання по ухвалі Пустомитівського районного суду щодо охорони особи, з метою відбиття нападу на поліцейського та охоронювану особу, застосував вогнепальну зброю, здійснивши два постріли вгору та один постріл в ногу громадянину ОСОБА_1 , який перебуваючи з ознаками алкогольного сп`яніння спровокували конфлікт з охоронюваною особою, на зауваження ОСОБА_3 не відреагував, після чого застосував фізичну силу відносно працівника поліції, а саме наніс йому удар в область задньої частини голови. У зв`язку з наведеним слідчий прийшов до висновку, що на час прийняття ним вказаної постанови досудовим розслідуванням не встановлено, що ОСОБА_1 будь-яким кримінальним правопорушенням завдана шкода (а.с. 41-43).

25 жовтня 2022 року адвокатом Юхименко Р.І. повторну постанову слідчого теж було оскаржено до слідчого судді Личаківського районного м. Львова. У поданій скарзі аналогічно до поданої раніше просила скасувати постанову слідчого та зобов`язати останнього залучити ОСОБА_1 як потерпілого до вказаного кримінального провадження (а.с. 45-49).

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного м. Львова від 28 жовтня 2022 року у справі №463/7619/22, провадження №1-кс/463/5807/22, скаргу було задоволено частково та скасовано постанову слідчого Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Львові) ТУ ДБР у м. Львові Третяка Д.О. від 7 жовтня 2022 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим в кримінальному провадженні №0000048. У задоволенні вимоги скаржника щодо зобов`язання слідчого залучити ОСОБА_1 як потерпілого до кримінального провадження слідчий суддя відмовив, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень забороняється. При цьому скасовуючи постанову слідчого слідчий суддя теж зазначив, що відмова у визнанні заявника слідчим належним чином не мотивована, слідчий у такій обмежився лише констатацією, що завдання майнової шкоди заявнику не встановлено та не зазначив які слідчі та інші процесуальні дії вчинені з метою перевірки факту спричинення такої шкоди, а також чи встановлював він у заявника факт заподіяння такої шкоди (а.с. 50-52).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилається на те, що внаслідок прийняття незаконних та необгрунтованих рішень, протиправної довготривалої бездіяльності, неефективного досудового розслідування кримінального провадження слідчим ТУ ДБР у м. Львові Третяком Д.О. у кримінальному провадженні №0000048 йому було завдано моральну шкоду в розмірі 50000 грн., що полягає у глибоких моральних стражданнях, душевному болі, тривозі, стресі, розчарування, страху та відчаю.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Так згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіяювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач в цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19 (провадження № 61-23293св19), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).

Окрім того відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. The UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.

Повертаючись до обставин даної справи найперше суд відмітить, що він не вдається до аналізу дій чи бездіяльності слідчих, які проводили досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000048, оскільки правова оцінка таким діям повинна надаватись виключно в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом. Відповідно, в межах цієї справи суду належить встановити, чи було забезпечено право позивача на ефективне розслідування та чи може він вважатись потерпілим від порушень його прав, гарантованих Конвенцією, зокрема, права на ефективне розслідування.

Як наслідок, поняття «потерпілий» суд проаналізує в світлі практики ЄСПЛ та не буде відштовхуватись від кримінально-правового аспекту цього поняття.

Так, при вирішенні питання про те, чи може особа вважатись потерпілим ЄСПЛ у своїй практиці використовує три підходи: (і) безпосередні потерпілі, (іі) непрямі потерпілі та (ііі) потенційні потерпілі і actio popularis (рішення ЄСПЛ від 17 липня 2014 року у справі «CENTRE FOR LEGAL RESOURCES ON BEHALF OF VALENTIN CAMPEANU ПРОТИ РУМУНІЇ», заява № 47848/08, п. 96-101).

Першими є особи, які безпосередньо уражені оскаржуваним заходом. Другими спадкоємці безпосередніх потерпілих, а відносно третіх ЄСПЛ вказав так:

«101. Стаття 34 Конвенції не допускає скарги in abstracto із твердженнями про порушення Конвенції. Конвенція не передбачає інституту actio popularis (див. Klass і Інші проти Німеччини, 6 вересня 1978 року, § 33, Series A № 28; The Georgian Labour Party проти Грузії (dec.), № 9103/04, 22 травня 2007 року; і Burden, цитовані вище, § 33), означаючи, що заявники не можуть скаржитись на положення національного законодавства, національної практики або державних актів тільки тому, що вони нібито суперечать Конвенції.

Аби заявники могли стверджувати, що є потерпілими, вони повинні навести розумні і переконливі докази можливості того, що трапиться порушення, яке торкнеться їх особисто; сама підозра або здогад для цього недостатні (див. Tauira і 18 Інших проти Франції, заява №. 28204/95, рішення Комісії від 4 грудня 1995 року, Decisions and Reports (DR) 83-B, стор. 131, і Monnat проти Швейцарії, № 73604/01, §§ 31-32, ECHR 2006-X).»

Як встановлено судом у справі яка розглядається, спірне кримінальне провадження позивач ініціював після того, як відносно нього було ініційовано інше кримінальне провадження за фактом заподіяння ним перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння працівнику правоохоронного органу під час виконання останнім службових обов`язків із надання державної охорони певній особі середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Саме під час даної події працівником поліції було заподіяно позивачу вогнепальне поранення. Відтак відповідь на питання про те, чи було застосування працівником правоохоронного органу вогнепальної зброї у даному випадку неправомірним, та відтак чи може ОСОБА_1 вважатись потерпілим від неправомірного на його думку застосування такої має надаватись в першу чергу у кримінальному провадженні, що було зареєстроване за фактом ймовірних протиправних дій самого ОСОБА_1 . При цьому як зауважили слідчі судді під час розгляду скарг на постанови слідчого про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим, відповідно до ч. 5 ст. 40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень забороняється.

Окрім того зі змісту вказаних вище ухвал слідчих суддів Личаківського районного суду м. Львова від 29 серпня 2022 року та 21 вересня 2022 року про скасування постанов слідчого Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Львові) ТУ ДБР у м. Львові Третяка Д.О. від 7 жовтня 2022 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим вбачається, що зазначені постанови були скасовані не у зв`язку з незаконністю таких, а у зв`язку з недостатньою їх вмотивованістю. Аналогічно ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 13 червня 2022 року, якою було зобов`язано уповноважену особу ТУ ДБР м. Львова внести до ЄРДР відомості за заявою представника позивача, не встановлено факту незаконності дій чи бездіяльності даного органу досудового розслідування. При цьому жодною з даних ухвал не встановлено факту заподіяння позивачу моральної чи будь якої іншої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю слідчого Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Львові) ТУ ДБР у м. Львові Третяка Д.О. чи іншою службовою особою даного органу. Також, ніщо не свідчить про те, що позивачу могла бути спричинена моральна шкода, оскільки належних і допустимих доказів цієї обставини матеріали справи не містять.

Суд звертає увагу на правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 19 травня 2021 року у справі №686/27967/19, згідно з якою сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

За змістом частини 1 статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені, зокрема, рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження.

За правилом частини 2 статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого, дізнавача чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 11 вересня 2020 року у справі № 638/11416/18, від 3 лютого 2020 року у справі № 757/66977/17-ц, від 3 березня 2021 року у справі № 638/17962/15, від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19.

З врахуванням наведеного вище саме по собі скасування процесуальних постанов слідчого не свідчить про безумовну неправомірність дій відповідача ТУ ДБР у м. Львові і завдання такими діями шкоди позивачу, оскільки таке повинно підтверджуватись обвинувальним вироком суду чи іншого рішення суду, в якому встановлено факт незаконності відповідних процесуальних дій. Окрім цього, задоволення процесуальних звернень спрямоване на забезпечення повноти та об`єктивності здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, тому сама по собі ухвала слідчого судді про задоволення скарги не є правовою підставою для відшкодування учасникам кримінального провадження моральної шкоди.

Даний висновок узгоджується також із висновками Європейського суду з прав людини, викладеними у рішеннях у справі «Перна проти Італії» (Perna v.Italy) від 25 липня 2001 року, заява № 48898/99, п. 54 та у справі «Білуха проти України» від 9 листопада 2006 року, заява № 33949/02, п. 76, де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію (в т.ч. як відшкодування моральної шкоди) за шкоду, завдану особі.

Відтак сам факт задоволення скарг позивача не є належною правовою підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки ухвали слідчого судді постановлені в межах судового контролю на стадії досудового розслідування і ними не встановлено факт заподіяння шкоди, а позивачем також не доведено причинного зв`язку між діями відповідача і шкодою, факт заподіяння якої також не доведено.

До подібних висновків Верховний Суд дійшов також в постановах від 28 січня 2019 року у справі № 686/7576/18, від 12 квітня 2019 року у справі № 686/10651/18, від 16 травня 2019 року у справі № 686/20079/18, від 22 травня 2019 року у справі № 686/24243/18-ц та від 31 липня 2019 року у справі № 686/22133/18 та від 18 грудня 2020 року у справі № 686/25718/19.

Щодо посилань позивача на заподіяння моральної шкоди внаслідок неефективного та тривалого проведення досудового розслідування кримінального провадження слід зауважити наступне. Сторона позивача свої вимоги в цій частині мотивує зокрема правовою позицією, викладено у постанові Верховного Суду від 3 лютого 2021 року у справі № 362/15/16-й, згідно з якою розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою. При цьому суд зазначив, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Так позивач вказує, що слідчим у кримінальному провадженні не проводилось жодних слідчих дій, водночас дана обставина спростовується представником ТУ ДБР у м. Львові і відзиві останнього. Що ж до тривалості здійснення досудового розслідування, до відомості про вчинення кримінального правопорушення внесені до ЄРДР 16 червня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, що відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України є тяжким злочином. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 219 КПК України строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня повідомлення особі про підозру становить вісімнадцять місяців у кримінальному провадженні щодо тяжкого злочину.

При цьому згідно з ч. 8 ст. 615 КПК України у кримінальних провадженнях, в яких жодній особі не було повідомлено про підозру на дату введення воєнного стану, строк від зазначеної дати до дати припинення чи скасування воєнного стану не зараховується до загальних строків, передбачених статтею 219 цього Кодексу. Указом Президента України №64/20211 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Законом України №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 Конституції України та статті 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Верховна Рада України вказаний вище указ було затверджено. Надалі дію воєнного стану неодноразово було продовжено, зокрема востаннє Указом Президента України № 757/2022 від 7 листопада 2022 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 2738-IX від 16 листопада 2022 року, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 5 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб, та такий продовжує діяти на даний час.

Окрім того, як вказує Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Міхєєв проти Росії» від 26 січня 2006 року, нездатність будь-якого конкретного розслідування дійти певних результатів саме по собі не означає, що воно було неефективним: зобов`язання розслідувати - «це зобов`язання не результату, а засобів».

Відтак з врахуванням того, що на даний час з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР пройшло лише шість місяців, протягом всього часу здійснення досудового розслідування на території України діє воєнний стан, відсутні підстави стверджувати про неефективність чи надмірну тривалість досудового розслідування кримінального провадження.

Підсумовуючи наведене вище суд приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди, а також причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями (бездіяльністю) ТУ ДБР у м. Львові, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між такими діями, бездіяльністю, постановами слідчого Третяка Д.О. та шкодою, яка, за твердженням позивача, йому заподіяна. Незгода позивача з прийнятими посадовими особами ТУ ДБР у м. Львові рішеннями, які ним були оскаржені в порядку, передбаченому КПК України, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди.

Таким чином, оскільки в цій справі відсутні необхідні умови для притягнення відповідачів до цивільно-правової відповідальності, зокрема відшкодування моральної шкоди, тому вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими.

Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази у справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що у задоволені позову слід відмовити.

Суд при ухвалені рішення у даній справі керується усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Ухвалюючи рішення у справі у відповідності до статті 141 ЦПК України суд повинен вирішити питання судових витрат. Оскільки суд прийшов до переконання про відсутність підстав для задоволення позову, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 12, 81, 82, 141, 223, 263-265, 268, 274, 279 ЦПК України, -

ухвалив:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової кратки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідачі: Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Львові, місцезнаходження: 79008, м. Львів, вул. М. Кривоноса, 6, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 42334907;

Державна казначейська служба України, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 37567646.

Суддя: Стрепко Н.Л.