ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2022 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Соловей Г.В.,

з участю секретаря Момот Л.С.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

заучастю представника позивача ОСОБА_2 ,

за участю відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Фастів Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

11.05.2021 року адвокат Маринушкін А.Г. звернулася в інтересах ОСОБА_1 до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог представником позивача зазначено, що18.03.1978 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб. Останній час шлюбні відносини не склалися через різні погляди на будування сімейних відносин, спілкування тощо, а тому у вересні 2019 року було припинено спільне господарство і спільні відносини. В 2001 році за спільні кошти розпочали будівництво житлового будинку на земельній ділянці АДРЕСА_1 кадастровий номер :01:002:0159, який планували використовувати як дачу. Будинок був фактично добудований в 2001 році, але в установленому Законом порядку не введений в експлуатацію однак, будинок використовується за призначенням. Позивач вважає, що не завершений будівництвом житловий будинок є спільною власністю подружжя, оскільки був побудований у шлюбі за спільні кошти, а тому підлягає розподілу.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29.06.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання.

21.07.2021 року, через канцелярію суду від відповідача надійшов Відзив на позовну заяву в якому відповідач зазначив, що справу повинен розглядати Святошинський районний суд м. Києва по місцю знаходження позивача та відповідача. Щодо позовних вимог про визнання будівельних матеріалів спільною сумісною власністю подружжя зазначив, що вони з позивачем перебувають в шлюбі. Позивач не намагалася будь-яким чином вирішити питання про поділ майна. В позові позивач зазначає, що в 2001 році подружжя почало за власні кошти будувати будинок, а з 2019 року не проживають як сім`я. При цьому відповідач зазначає, що заробітна плата жодним чином не дозволяла позивачу приймати участь в придбані будівельних матеріалів. На відміну від позивача відповідач заробляв кошти, які дозволяли йому купувати будівельні матеріали. Таким чином вказані матеріали є власністю відповідача. Дійсно сторони не живуть сім`єю, не ведуть спільного господарства з 2019 року. Будівельні матеріали розміщені на земельній ділянці, що належить відповідачу на праві особистої власності, оскільки вона є приватизованою саме « позивачем, як зазначено у відзиві» й не належить до спільної власності подружжя.

В судовому засіданні 27.07.2021 року за клопотанням сторін судом надано строк для мирного урегулювання спору між сторонами.

В судовому засіданні 05.08.2021 року представником позивача заявлено клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи так, як врегулювання спору між сторонами не відбулося.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05.08.2021 року призначено судову будівельно-технічну експертизу. Провадження у справі зупинено.

30.11.2021 року до суду надійшов Висновок експерта № 801/11/2021 від 22.11.2021 року за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 01.12.2021 року провадження у справі поновлено.

23.12.2021 року від представника позивача надійшла заява про зміну предмету позову в обґрунтування даної заяви послався на результати висновку експерта та просив визнати незавершений будівництвом будинок на земельній ділянці АДРЕСА_1 яка має кадастровий номер :01:002:0159 об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача. В порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину незавершеного будівництвом будинок (із ступенем готовності 100%).

17.02.2022 року від представника позивача надійшла заява про зміну предмету позову в якій він зазначив про зміну предмету позову на первинну вимогу, а саме про визнання будівельні матеріали, вироби та конструкції з яких складається житловий будинок розміщений в межах земельної ділянки № НОМЕР_1 СТ «Мрія Ярошівська» Фастівського району Томашівська сільська рада Київської області кадастровий номер :01:002:0159 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання за позивачем права власності на Ѕ частини даних будівельних матеріалів, виробів та конструкцій з яких складається вказаний житловий будинок за позивачем.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві та просив їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідач проти позову не заперечував однак, зазначив, що даний садовий будинок він будував за свої кошти, позивач хоча і має запис в трудовій книжці але насправді вона тільки рахувалася працівником у його фірми та він їй платив заробітну плату але сама позивач перебувала дома та вела домашні справи. За час окремого проживання сторони майже вирішили питання про розподіл майна, позивач отримала велику долю даного майна. Через обставини, а саме хвороби, він не зміг продовжити та закінчити будівництво садового будинку. Також, просить суд звернути увагу на вимогу про стягнення коштів за правову допомогу та вважає її розмір надмірно великим і таки, що не відповідає реальним затратам.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ст. 13 ЦПК України, передбаченощо суд розглядаєсправи не інакше як за зверненням особи, поданимвідповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставідоказів, поданихучасникамисправиабовитребуваних судом у передбаченихцим Кодексом випадках.

При розглядісправи судом встановлено, що 18 березня 1978 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб в Центральному Палаці одруження м.Києва, актовий запис № 845.

На підставі Державного акту на право приватної власності на землю виданого громадянину України ОСОБА_3 на підставі рішення Томашівської сільської ради від 02 грудня 2999 року передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1200 г, розташованої на території с/т «Мрія» в межах Томашівської сільської ради для ведення садівництва. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 297.

Згідно Довідки про визначення кадастрового номеру земельної ділянки визначено кадастровий номер земельної ділянки::01:002:0159.

Згідно Висновку експерта № 801/11/2021 від 22.11.2021 року за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці з кадастровим номером :01:002:0159 розташована будівля. Правовстановлюючих документів на об`єкт нерухомого майна не складалися так, як будинок не був введений в експлуатацію.

Будівельні матеріали, вироби та конструкції, з яких складається будинок, що розміщений в межах земельної ділянки АДРЕСА_1 , яка має кадастровий номер :01:002:0159. Створюють об`єкт нерухомого майна, призначений для постійного або тимчасового перебування (проживання) людей. Будинок є завершений будівництвом, відсоток будівельної готовності становить 100 (сто) %.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у правіволодіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності не залежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст.69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. №11: «22. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, щопідлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. 23. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідноі з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садовібудинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох».

Відповідно до п.25 цієї ж постанови, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК , за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

При розгляді встановлено, що на земельній ділянці № НОМЕР_1 Ст «Мрія Ярошівка» Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області, яка має кадастровий номер :01:002:0159 наявні будівельні матеріали, вироби та конструкції, з яких складається будинок та створюють об`єкт нерухомого майна, призначений для постійного або тимчасового перебування (проживання) людей. Будинок є завершений будівництвом, відсоток будівельної готовності становить 100 (сто) %.

Разом з тим, даний будинок не введено в експлуатацію і доказів про дозвіл на його будівництво сторонами не надано.

Відповідно до частини другої статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у пункті 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва), право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Вони мають право на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Таким чином, будівельні матеріали, обладнання та конструкції, які були використані в процесі будівництва цих будинків, господарських будівель і споруд, є майном, набутим сторонами під час шлюбу, тобто сукупністю речей, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки.

За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосувати положення частин 4, 5 статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК, за умови звернення подружжя до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до іх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18, від 05 квітня 2018 року.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Субєктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли ценеобхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, якімістятьінформаціющодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК).

Таким чином, аналізуючи у сукупності надані та досліджені докази, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 надала до суду належні докази того, що вказане в її позові майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно ч.5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу та вважає підлягає стягненню з відповідача в розмірі 23050,00 грн.

Керуючись ст. 4,11,12,13,76-81,89,141,263,265,268ЦПК України, на підставі 317,319 ЦК України, ст.60-71 СК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідент.номер: НОМЕР_2 , прож.: АДРЕСА_2 до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідент.номер: НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати будівельні матеріали, вироби та конструкції з яких складається житловий будинок розміщений в межах земельної ділянки № НОМЕР_1 СТ «Мрія Ярошівська» Фастівського району Томашівська сільська рада Київської області кадастровий номер :01:002:0159 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину будівельних матеріалів, виробів та конструкцій з яких складається житловий будинок розміщений в межах земельної ділянки № НОМЕР_1 СТ «Мрія Ярошівська» Фастівського району Томашівська сільська рада Київської області кадастровий номер :01:002:01.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 6810 грн, судові витрати на проведення експертизи в розмірі 13000,00 грн, та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 23050,00 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги через Фастівський міськрайонний суд Київської області до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 22.02.2022 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючийсуддя Г.В.Соловей