Справа № 451/909/17 Головуючий у 1 інстанції: Семенишин О.З.
Провадження № 22-ц/811/2208/21 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Савуляка Р.В.

секретаря: Назар Х.Б.

за участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 19 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та його поділ та зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна спільно нажитого в шлюбі,

ВСТАНОВИЛА:

10 липня 2017 року ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та його поділ.

У позовній заяві зазначав, що між позивачем та відповідачем 28 вересня 1996 року було укладено шлюб, про що Лопатинською селищною радою народних депутатів Радехівського району Львівської області в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу того ж дня було зроблено запис за №15.

У даному шлюбі у позивача з відповідачем народилося двоє дітей. А саме ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_6 , про що Лопатинською селищною радою Радехівського району Львівської області в книзі записів актів громадянського стану про народження 25 липня 1997 року було зроблено відповідний запис за №17. Крім того, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дочка ОСОБА_7 , про що Лопатинською селищною радою Радехівського району Львівської області в книзі записів актів громадянського стану про народження 05 червня 2003 року було зроблено відповідний запис за №14.

04 лютого 2003 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу Львівської області Юрченко Оленою Василівною та зареєстровано в реєстрі за №209. Згідно умов даного договору, ОСОБА_8 ( Даритель ) подарував, а ОСОБА_1 (Обдарований) прийняв у дар квартиру житловою площею 26,4 квадратних метрів, коридору, кухні, ванної, кладовки, лоджії, туалету. Загальна площа квартири становить 48,4 квадратних метрів.

За період більш як двадцятирічного шлюбу ОСОБА_3 неодноразово з усного дозволу відповідача проводила капітальний ремонт згаданої квартири. ОСОБА_3 за власні кошти купувала будівельні матеріали, власноруч своєю працею організовувала здійснення такого ремонту. Дбаючи про добробут своєї сім`ї, вона витрачала майже усі свої доходи на її благо та намагалась поліпшити умови проживання членів своєї сім`ї шляхом купівлі меблів, нового санітарно-технічного обладнання, заміни комунікацій тощо. Тобто, своїми діями (працею) позивач істотно збільшила у своїй вартості спірне нерухоме майно.

З огляду на істотне збільшення вартості спірного нерухомого майна за рахунок як спільних грошових та трудових затрат позивача та відповідача, а також особистих грошових та трудових затрат самого позивача, сторона позивача вважає, що спірна квартира повинна бути визнана судом об`єктом спільної сумісної власності. А при поділі такого майна за позивачем повинно бути визнано право власності на частку у ньому у розмірі 1/2.

Зазначає, що відповідач, користуючись її та дітей відсутністю, змінив замки у вхідних дверях. Позивачка має намір розпорядитися її часткою в квартирі шляхом її реалізації в інтересах їхніх дітей. Однак, така можливість у неї відсутня з огляду на вчинені відповідачем перешкоди та вселення третіх осіб в квартиру.

Просив ухвалити рішення, яким визнати за ОСОБА_3 право власності на частку у розмірі 1/2 у квартирі АДРЕСА_1 .

23 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 про поділ майна спільно нажитого в шлюбі.

У зустрічній позовній заяві зазначає, що 28 вересня 1996 року між ним і відповідачкою по справі ОСОБА_3 було укладено шлюб. 31 травня 2017 року рішенням Радехівського районного суду Львівської області між ним і відповідачкою по справі ОСОБА_3 шлюб було розірвано. Рішення суду набрало на даний час законної сили.

За період проживання в шлюбі ними було придбано наступне майно, яке на даний час знаходиться у володінні відповідачки по справі на загальну суму 91116 гривень: диван - вартістю 5700 гривень; диван - вартістю 3500 гривень; крісло розкладне - вартістю 4366 гривень; стіл комп`ютерний - вартістю 1800 гривень; кухонний комбайн - вартістю 2500 гривень; пароварка - вартістю 1000 гривень; крісла 6 шт. - вартістю 1800 гривень; тюль - вартістю 2800 гривень; постіль - вартістю 2500 гривень; рушники - вартістю 500 гривень; подушки 4 шт. - вартістю 1000 гривень; ковдра - вартістю 500 гривень; ковдра - вартістю 700 гривень; табуретки 5 шт. - вартістю 750 гривень; тарілки, вилки, ложки - вартістю 1000 гривень; каструлі, сковорідки - вартістю 3000 гривень; коврик (палац) - вартістю 500 гривень; пральна машинка - вартістю 3000 гривень; ковка на квіти - вартістю 500 гривень; ноутбук - вартістю 12000 гривень; сервізні набори - вартістю 700 гривень; праски 2 шт. - вартістю 500 гривень; порохотяг - вартістю 1500 гривень; шафа-купе - вартістю 13000 гривень; дерево (дошка) 4 куби - вартістю 10000 гривень; дерево (крокви) - вартістю 16000 гривень. Крім того, ними було придбано і інше майно, яке на даний час знаходиться у його власності на суму 20840 гривень, а саме: морозильна камера - вартістю 1500 гривень; холодильник - вартістю 1500 гривень (готовий віддати); кухонна стінка - вартістю 6000 гривень; прихожа - вартістю 1500 гривень; стінка з вішалкою - вартістю 1000 гривень (готовий віддати); диван - вартістю 500 гривень (готовий віддати); телевізор - вартістю 4400 гривень; караоке - вартістю 1000 гривень (готовий віддати); кухонний стіл - вартістю 1000 гривень; мікрохвильова піч - вартістю 500 гривень; коврик (палац) - вартістю 500 гривень; табуретка - вартістю 150 гривень; каструля - вартістю 200 гривень; каструля вартістю - 90 гривень; тарілки 2 шт. - вартістю 40 гривень; ложки 3 шт. - вартістю 30 гривень; вилки 3 шт. - вартістю 30 гривень; чашки 2 шт. - вартістю 50 гривень; сковорідка - вартістю 200 гривень; подушка - вартістю 250 гривень; ковдра - вартістю 500 гривень; одіяло - вартістю 300 гривень; комп`ютерний стіл - вартістю 300 гривень; рушники 2 шт. - вартістю 200 гривень; постіль 1 комплект - вартістю 550 гривень; тумба під умивальник - вартістю 500 гривень; дзеркало у ванну - вартістю 350 гривень; біде - вартістю 500 гривень; барний столик (круглий) - вартістю 200 гривень. Загальна сума придбаного майна в шлюбі становить 111956 гривень. На даний час між ними добровільної згоди про поділ майна нажитого в шлюбі не досягнуто, а тому дане питання повинно бути вирішено в судовому порядку. Просить постановити рішення, яким присудити відповідачці по справі ОСОБА_3 наступне майно, яке на даний час знаходиться у її власності, а саме: диван - вартістю 5700 гривень; диван - вартістю 3500 гривень; крісло розкладне - вартістю 4366 гривень; стіл комп`ютерний - вартістю 1800 гривень; кухонний комбайн - вартістю 2500 гривень; пароварка - вартістю 1000 гривень; крісла 6 шт. - вартістю 1800 гривень; шафу - вартістю 1800 гривень; тюль - вартістю 2800 гривень; постіль - вартістю 2500 гривень; рушники - вартістю 500 гривень; подушки 4 шт. - вартістю 1000 гривень; ковдра - вартістю 500 гривень; ковдра - вартістю 700 гривень; табуретки 5 шт. - вартістю 750 гривень; тарілки, вилки, ложки - вартістю 1000 гривень; каструлі, сковорідки - вартістю 3000 гривень; коврик (палац) - вартістю 500 гривень; пральна машинка - вартістю 3000 гривень; ковка на квіти - вартістю 500 гривень; ноутбук - вартістю 12000 гривень; сервізні набори - вартістю 700 гривень; праски 2 шт. - вартістю 500 гривень; порохотяг - вартістю 1500 гривень; шафа-купе - вартістю 13000 гривень; дерево (дошка) 4 куби - вартістю 10000 гривень; дерево (крокви) - вартістю 16000 гривень. Крім того, просить присудити ОСОБА_1 грошову компенсацію в сумі 35138 гривень взамін 1/2 частки вартості спільно нажитого майна і наступне майно, а саме: морозильну камеру - вартістю 1500 гривень; холодильник - вартістю 1500 гривень; кухонну стінку - вартістю 6000 гривень; прихожу - вартістю 1500 гривень; стінку з вішалкою - вартістю 1000 гривень (готовий віддати); диван - вартістю 500 гривень; телевізор - вартістю 4400 гривень; караоке - вартістю 1000 гривень; кухонний стіл - вартістю 1000 гривень; мікрохвильову піч - вартістю 500 гривень; коврик - вартістю 500 гривень; табуретку - вартістю 150 гривень; каструлю - вартістю 200 гривень; каструлю вартістю - 90 гривень; тарілки 2 шт. - вартістю 40 гривень; ложки 3 шт. - вартістю 30 гривень; вилки 3 шт. - вартістю 30 гривень; чашки 2 шт. - вартістю 50 гривень; сковорідку - вартістю 200 гривень; подушку - вартістю 250 гривень; ковдру - вартістю 500 гривень; одіяло - вартістю 300 гривень; комп`ютерний стіл - вартістю 300 гривень; рушники 2 шт. - вартістю 200 гривень; постіль 2 комплект - вартістю 550 гривень; тумбу під умивальник - вартістю 500 гривень; дзеркало у ванну - вартістю 350 гривень; біде - вартістю 500 гривень; барний столик (круглий) - вартістю 200 гривень .

15 квітня 2021 року представник позивача ОСОБА_13 подав клопотання про уточнення позовних вимог ОСОБА_3 , відповідно до якого просив позовні вимоги вважати викладеними в наступній редакції: визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.183).

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 19 травня 2021 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та його поділ задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на частку у майні спільної сумісної власності подружжя у розмірі 1/2 у квартирі АДРЕСА_1 .

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна спільно нажитого в шлюбі задоволено частково.

Поділено між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 майно, що придбане ними за час шлюбу, виділено: ОСОБА_1 : диван Людмила - вартістю 5700 грн.; ОСОБА_3 : стіл комп`ютерний - вартістю 1800 гривень, крісло Людмила - вартістю 4366 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_3 , в користь держави судовий збір в розмірі 111(сто одинадцять) гривень 96 (дев`яносто шість) копійок до спеціального фонду Державного бюджету України.

Судові витрати в розмірі 1007 (одна тисяча сім) гривень 60 (шістдесят) копійок компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що згідно договору дарування від 04.02.2003, отримав у дарунок житлову квартиру, яка є його особистою приватною власністю відповідно до п.2 ч.1 ст.57 СК України. Твердження суду про те, що за час проживання у шлюбі сторонами істотно було збільшено вартість даної квартири нічим не обґрунтовано, оскільки позивачем за первісним позовом не надано жодного доказу на підтвердження цього факту, а висновок суду ґрунтується виключно на припущеннях. Зазначає, що посилання суду на акт оцінки майна, який датований 12 грудня 2019 року, не може бути доказом у справі, оскільки сторони перестали проживати в шлюбі з вересня 2016 року, а даний акт датований груднем 2019 року. Також, за час проживання в шлюбі в квартирі було проведено незначний поточний ремонт, яким не було збільшено загальну площу квартири, не було проведено жодних добудов та реконструкції. Крім цього, суд визначаючи правовий статус спірного майна об`єктом спільної сумісної власності, мав би врахувати, що частка в такому майні визначається відповідно до внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу у порядку ст..57 СК України. Однак позивачем по первісному позові не було надано жодних доказів, які б підтверджували істотне збільшення вартості житлової площі квартири за рахунок проведення поточного ремонту. Зазначає, що вартість проведеного під час шлюбу поточного ремонту в спірній квартирі настільки є незначною, що жодним чином не впливає на істотне збільшення вартості майна. Щодо зустрічного позову зазначає, що ним в позовній заяві було перераховано все майно, яке було придбано за спільні кошти подружжя і даний факт відповідачкою не оспорювався. Таким чином, висновок суду, що позивачем за зустрічним позовом не надано доказів на підтвердження наявності іншого майна та його вартості є необґрунтованим та таким, що суперечить фактичним обставинам справи. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити за безпідставністю, а зустрічний позов задовольнити в повному обсязі.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу задовольнити, покликаючись на доводи , викладені у скарзі. ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Задовольняючи первісний позов про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та його поділ, суд першої інстанції виходив з того, що квартира хоча й набута відповідачем за первинним позовом ОСОБА_1 на підставі договору дарування, однак від часу укладення такого договору цінність такої істотно збільшилася внаслідок трудових та грошових затрат позивача за первинним позовом ОСОБА_3 та відповідача.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 28 вересня 1996 року було укладено шлюб, про що Лопатинською селищною радою народних депутатів Радехівського району Львівської області в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу того ж дня було зроблено запис за №15.

У даному шлюбі у позивача з відповідачем народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Суд також встановив, що 4 лютого 2003 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу Львівської області Юрченко Оленою Василівною та зареєстровано в реєстрі за №209.

Згідно умов даного договору, ОСОБА_8 ( Даритель ) подарував, а ОСОБА_1 (Обдарований) прийняв у дар квартиру, житловою площею 26,4 квадратних метрів, коридору, кухні, ванної, кладовки, лоджії, туалету, інвентратизаційна оцінка, якої становила 7182 гривні. Загальна площа квартири становить 48,4 квадратних метрів (а.с.11).

Відтак ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири, посвідченого 4 лютого 2003 року приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу Львівської області Юрченко Оленою Василівною та зареєстровано в реєстрі за №209.

З копії довідки про доходи №5 від 11.06.2015, виданої ПП ОСОБА_11 , судом встановлено, що ОСОБА_3 працювала в ПП ОСОБА_11 з 10 листопада 2010 року трудовий договір №8 від 10.11.2010 по 23 квітня 2015 року, займала посаду продавця та отримувала відповідну заробітну плату (а.с.97).

Відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_3 , серія НОМЕР_1 , судом констатовано дані про періоди навчання та працевлаштування позивача з 1.09.1992 по 10.01.2019, з яких вбачається, що за час перебування сторін у шлюбі позивач ОСОБА_3 працювала на посаді секретаря-друкарки в Радехівському районному відділі статистики, отримувала допомогу з безробіття в Радехівському РЦЗ, працювала листоношею в Центрі поштового зв`язку №7 Львівської дирекції УДППЗ «Укрпошта», працювала продавцем в ПП «Застава», в ПП ОСОБА_11 та ПП ОСОБА_12 (а.с.124-128).

Поряд з цим, відповідно до довідок про доходи від 15.01.2021, виданих ОСОБА_1 , вбачається що він з 20.06.2013 по 05.06.2015 працював в ПП «Застава» на посаді водія та отримував відповідну заробітну плату (а.с.169-171).

Також згідно довідки №16 від 16.01.2021, виданої Радехівською районною філією Львівського обласного центру зайнятості, вбачається, що в період з 23.06.2015 по 16.12.2015 ОСОБА_1 був зареєстрований як безробітний у Радехівському РЦЗ і отримав дохід в розмірі 19291,38 грн (а.с.172).

З копії довідки №163/АП/13-01-64-60 від 15.01.2021, виданої начальником Радехівської ДПІ ГУ ДПС у Львівській області встановлено, що фізична особа ОСОБА_1 , згідно поданої декларації платника єдиного податку отримав дохід за 2016 рік в розмірі 81094,27 грн (а.с.173).

Відповідно до копії довідки про додаткові види грошового забезпечення та премії для обчислення пенсії від 3.03.2021, грошового атестата від 24.02.2021 та довідки №978 від 03.03.2021 встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 з 20.05.2014 по 02.06.2015, даний період включається (прирівнюється) до страхового стажу та за час проходження служби йому виплачувалася грошове забезпечення (а.с.184-186).

Доводи позивача за первісним позовом полягали у тому, що за період більш як двадцятирічного шлюбу ОСОБА_3 неодноразово з усного дозволу відповідача проводила капітальний ремонт квартири. ОСОБА_3 за власні кошти купувала будівельні матеріали, власноруч своєю працею організовувала здійснення такого ремонту. Дбаючи про добробут своєї сім`ї, вона витрачала майже усі свої доходи на її благо та намагалась поліпшити умови проживання членів своєї сім`ї шляхом купівлі меблів, нового санітарно-технічного обладнання, заміни комунікацій тощо. Тобто, своїми діями (працею) позивач істотно збільшила у своїй вартості спірне нерухоме майно.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

З даною нормою кореспондується також норма статті 60 Сімейного кодексу України, який був чинним на час продовження існування спірних правовідносин, відповідно до якої майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності.

Згідно із приписами ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

В той же час статтею 25 КпШС України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

З даною нормою кореспондується також норма частини 1 статті 62 СК України, який був чинним на момент продовження існування спірних правовідносин, відповідно до якої, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції", пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мав довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15 (провадження № 14-114цс20).

Колегія суддів не погоджується висновком суду першої інстанції про те, що Звіт про оцінку майна підтверджує істотне збільшення майна в контексті спірних правових відносин, з огляду на те, що такий підтверджує вартість спірного майна станом на дату його проведення та не містить відомостей про вартість майна у порівнянні до здійснених покращень, на які посилалась позивач.

Ураховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку про те, що позивач не надала доказів на підтвердження того, що її внесок у збільшення вартості спірного майна у розумінні частини першої статті 62 СК України є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування позивача у шлюбі з відповідачем на момент здійснення покращення нерухомого майна не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя.

Колегія суддів також констатує, що вирішальне значення має не сам факт збільшення вартості майна у період шлюбу, а правова природа таких збільшень, шляхи та спосіб збільшення, зміст процесу збільшення. В інакшому випадку це призведе до невиправданого втручання у власність майна одного з подружжя, який її набув на підставі договору дарування.

Вказане майно є особистою приватною власністю відповідача, оскільки позивач у встановленому законом порядку не довела істотність збільшення вартості майна внаслідок спільних трудових і грошових затрат подружжя.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а згідно з частиною першою цієї статті кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, саме на позивача покладався обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України, оскільки у даному випадку спростовується презумпція особистої приватної власності відповідача.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та його поділ слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та його поділ - відмовити.

Щодо часткового задоволення зустрічного позову, колегія суддів вважає рішення в цій частині обґрунтованим, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч.1 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь - яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

В ч.1, ч.2 ст.71 Сімейного кодексу України зазначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено за домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз`яснено у п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи.

Згідно копії накладної від 15 квітня 2016 року вбачається, що сторонами за час шлюбу придбано наступне майно: стіл комп`ютерний - вартістю 1800 грн., диван " Людмила " - вартістю 5700 грн., крісло " Людмила " - вартістю 4366 грн. (а.с.109).

В розумінні ст.ст.60 та 70 СК України вказане вище майно підлягає розподілу між сторонами.

Відтак суд дійшов правильного висновку, що майно, наявність та вартість якого підтверджена належними та допустимими доказами, а саме: стіл комп`ютерний, диван « Людмила », крісло « Людмила », слід поділити між сторонами.

За змістом ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачем за зустрічним позовом доказів на підтвердження наявності іншого майна, про поділ якого просить в зустрічному позові ОСОБА_1 , а також про його вартість, період придбання, суду не надано, а отже відсутні підстави для розподілу такого.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 19 травня 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та його поділ - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та його поділ - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено:07.07.2022.

Головуючий

Судді