Номер провадження: 22-ц/813/8745/22
Справа № 495/1421/18
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю. В.
Доповідач Склярська І. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

19.12.2022 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Склярської І.В.,

суддів: Бездрабко В.Л.,

Семиженка Г.В.,

секретар Трофименко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2022 року в складі судді Шевчук Ю.В., у справі за позовом першого заступника керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради, про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку,

постановив:

1. Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

В лютому 2018 році перший заступник керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури звернувся до суду з позовом до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, в якому просив:

- визнати незаконним рішення Затоківської селищної ради від 05.06.2015 року №3048 «Про передачу ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 0,1 га (кадастровий номер :02:003:0366) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 »;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії, індексний номер 45111510, виданий 05.10.2015 року реєстраційною службою Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області ОСОБА_1 , щодо земельної ділянки площею 0,1000 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :02:003:0366).

Позовна заява мотивована тим, що Білгород-Дністровською окружною прокуратурою виявлено схему земельних оборудок на території смт. Затока, Білгород-Дністровського району, пов`язаної із виведенням земель комунальної власності територіальної громади Затоківської селищної ради на користь приватних осіб.

18.09.2007 між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та Затоківською селищною радою укладений договір оренди земельної ділянки загальною площею 4,8 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для розміщення експлуатації та обслуговування бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », кадастровий номер земельної ділянки :02:003:0189; :02:003:0190, який зареєстрований у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі за № 04.07.506.00090 від 19.09.2007 року.

29.04.2014 рішенням Господарського суду Одеської області задоволено позов заступника Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Затоківської селищної ради до ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 , розірвано договір оренди та зобов`язано повернути до земель комунальної власності смт Затока вказану земельну ділянку.

15.04.2015 на підставі технічної документації із землеустрою, щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, проведена державна реєстрація земельної ділянки площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 , (кадастровий номер :02:003:0366), із земель, наданих раніше у користування ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 ..

05.06.2015 рішенням Затоківської селищної ради №3048 передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,1 га (кадастровий номер :02:003:0366) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому державним реєстратором реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області за результатами розгляду документів, поданих ОСОБА_1 для оформлення права власності, видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 45111510 щодо земельної ділянки площею 0,1000 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстровано згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23.07.2015 року №23105257.

Позивач вважає, що відповідач ОСОБА_1 право власності на вказану земельну ділянку набув з порушенням вимог діючого законодавства, а саме: земельну ділянку у порушення статей 79-1,118 Земельного кодексу України, передано без розроблення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність та відведення земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва здійснено в порушення положень Генерального плану смт. Затока та за відсутності детального плану території, у зв`язку з цим рішення Затоківської селищної ради підлягає визнанню судом незаконним, а свідоцтво про право власності недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області відмовлено у задоволенні позовних вимог першого заступника керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі заступник керівника Одеської обласної прокуратури М.Ракович. Посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду про відмову в задоволенні позову прокурора скасувати та ухвали нове рішення, яким позовну заяву задовольнити повністю.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

На доведення доводів апеляційної скарги вказує на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що підставою зазначеного позову є те, що вид використання спірної земельної ділянки визначено для розміщення експлуатації та обслуговування бази відпочинку - готельного комплексу, а отже після поділу земельної ділянки Затокська селищна рада мала розпорядитися нею відповідно до цього ж виду використання, а не передавати спірну земельну ділянку у власність відповідачу для індивідуального дачного будівництва. Недотримання у спірних правовідносинах встановленого порядку набуття права власності на землю є порушенням чинного законодавства. Апелянт посилається на неврахування судом першої інстанції таких обставин, як відсутність розроблення проекту відведення земельної ділянки, відсутність рішення уповноваженого органу про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки.

(2) Позиція інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу, не перешкоджає перегляду судового рішення.

Рух справи

07.11.2022 ухвалою апеляційного суду відкрито апеляційне провадження та витребувано матеріали справи.

17.11.2022 матеріали вказаної справи надійшли до апеляційного суду.

18.11.2022 ухвалою апеляційного суду справу призначено на 05 грудня 2022 року. Із-за відсутності електропостачання розгляд справи відкладено на 19 грудня 2022 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла до наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається:

18.09.2007 між Затоківською селищною радою та ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 укладений договір оренди земельної ділянки, загальною площею 4,8 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , для розміщення експлуатації та обслуговування бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_2 », кадастровий номер земельної ділянки :02:003:0189; :02:003:0190, який зареєстрований у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі за № 04.07.506.00090 від 19.09.2007.

Предметом договору оренди є земельна ділянка, загальною площею 4,8 га, строком на 25 років, для експлуатації і обслуговування бази відпочинку " ІНФОРМАЦІЯ_2 " у Лиманському районі , смт. Затока, м. Білгород-Дністровський, Одеської області .

29.04.2014 рішенням Господарського суду Одеської області у справі №916/803/14 позов заступника Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Затоківської селищної ради до ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 задоволено; розірвано договір оренди та зобов`язано повернути до земель комунальної власності смт Затока вказану земельну ділянку.

15.04.2015 на підставі технічної документації із землеустрою, щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, проведено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :02:003:0366), із земель, наданих раніше у користування ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4

05.06.2015 рішенням Затоківської селищної ради № 3048 передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,1 га (кадастровий номер :02:003:0366) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .

За інформацією Затоківської селищної ради земельна ділянка, яка передана у власність ОСОБА_1 сформована на підставі технічної документації щодо поділу земельної ділянки, яка раніше перебувала у користуванні ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 .

В подальшому державним реєстратором реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області видано ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 45111510 щодо земельної ділянки площею 0,1000 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстровано згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23.07.2015 № 23105257.

За змістом статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частинами першою, другою статті 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Відповідно до статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

За частинами першою, другою статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У статті 1 Закону України «Про землеустрій» зазначено, що цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Отже, основою для визначення цільового призначення земельної ділянки є її належність до відповідної категорії земель і відповідного способу використання.

Відповідно до абзаців першого, другого частини п`ятої статті 20 ЗК України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання.

Статтею 50 ЗК України визначено, що до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.

Згідно із статтею 51 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації.

Статтею 52 ЗК України визначено, що землі рекреаційного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. На землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. Порядок використання земель рекреаційного призначення визначається законом.

З наведених норм права видно, що за цільовим призначенням землі України поділяються на категорії.

Отже, відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель земельні ділянки (частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування з визначеними щодо неї правами) рекреаційного призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню.

Відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року № 548, землі рекреаційного призначення (секція Е 07) (земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації):

07.01Для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення
07.02Для будівництва та обслуговування об`єктів фізичної культури і спорту
07.03Для індивідуального дачного будівництва
07.04Для колективного дачного будівництва
07.05Для цілей підрозділів 07.01-07.04 та для збереження та використання земель природно-заповідного фонду

Велика Палата Верховного Суду постановою від 01 червня 2021 року у справі №925/929/19 відступила від висновку, викладеного: в постановах Верховного Суду України від 05 березня 2013 року у справі № 21-417а12, від 08 квітня 2015 року у справі № 6-32цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 712/10864/16-а та постановах Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 701/902/17-ц, від 03 червня 2019 року у справі № 708/933/17, від 24 лютого 2020 року у справі № 701/473/17, про те, що зміна виду використання землі в межах її цільового призначення повинна проводитися в порядку, встановленому для зміни цільового призначення такої землі.

Відповідно до частини другої статті 416 ЦПК України та частини першої статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковим для застосування судами.

Отже, земельним законодавством чітко встановлено, що за проєктами землеустрою та з дотриманням відповідної процедури здійснюється зміна цільового призначення земельних ділянок.

Проте такої процедури для зміни виду використання земельної ділянки без зміни її категорії цільового призначення чинним законодавством не передбачено.

Зміна виду використання земельної ділянки в межах однієї категорії земель не є зміною її цільового призначення, а отже, не потребує проходження процедур, які відповідно до земельного законодавства України застосовуються при зміні цільового призначення (розробки проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, його затвердження тощо).

Зміна використання земельної ділянки з виду «Для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення» (Розділ секція Е07 підрозділ 07.01) на вид використання «Для індивідуального дачного будівництва» (Розділ секція Е07 підрозділ 07.03) не призводить до зміни цільового призначення земельної ділянки та відбувається у межах однієї категорії земель (землі рекреаційного призначення).

Аналогічний висновок щодо застосування норм права у спірних подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року в справі № 495/1439/18-ц.

Щодо способу захисту порушених прав, застосованого позивачем

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18.

Позовна заява у цій справі подана першим заступником керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури у зв`язку із незаконним, на його думку, заволодінням земельною ділянкою комунальної власності, фізичною особою - відповідачем ОСОБА_1 .

Велика Палата Верховного Суду у справі № 359/3373/16-ц у постанові від 23 листопада 2021 року вказувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Таким чином, належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник

з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.

Отже, вимоги про визнання незаконним рішення ради та визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірну земельну ділянку не відповідають належному способу захисту.

Так, для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19).

Визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну діялнку (яке видане на підставі відповідного оспорюваного рішення про передачу у вланість земельної ділянки) також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, позов пред`явлено першим заступником керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратруи у зв`язку з незаконним, на думку позивача, заволодінням земельною ділянкою комунальної власності фізичною особою - відповідачем ОСОБА_5 ..

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Ураховуючи викладене, заявлені в цій справі першим заступником керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури позовні вимоги про: визнання незаконним рішення Затоківської селищної ради від 05.06.2015 року №3048 «Про передачу ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 0,1 га (кадастровий номер :02:003:0366) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 »; визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії, індексний номер 45111510, виданий 05.10.2015 року реєстраційною службою Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області Гринина О.С., щодо земельної ділянки площею 0,1000 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :02:003:0366) , не відповідають належному способу захисту.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Такий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 зазначено, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду

Таким чином наведений висновок суду апеляційної інстанції відповідає актуальному правовому висновку, сформульованому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 у справі № 359/373/16-ц (яку офіційно оприлюднено 14 грудня 2021 року.

Суд першої інстанції у своєму рішенні від 20 вересня 2020 року правильно відмовив у задоволенні відповідних позовних вимог, але з інших підстав: неправомірності, безпідставності та необґрунтованості позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

За пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, якщо воно , ухвалено з порушенням норм процесуального права або неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, однак застосував інши мотиви при ухваленні рішення.

Таким чином, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2022року необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови, а в резолютивній частині (щодо відмови в задоволенні позовних вимог по суті) - залишити без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 376, 382-384, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу заступника керівника прокурора Одеської обласної прокуратури - задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2022 року - змінити виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2022 року в резолютивній частині щодо відмови в задоволенні позовних вимог першого заступника керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради, про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 20 грудня 2022 року.

Головуючий: І.В. Склярська

Судді: В.О. Бездрабко

Г.В. Семиженко