Справа № 169/487/22 Головуючий у 1 інстанції: Тітівалов Р. К.
Провадження № 22-ц/802/1053/22 Категорія: 101 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Савчук Л. В.,

заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника ОСОБА_2 ,

представника заінтересованої особи Паш`яна Д. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_3 , заінтересована особа Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, про встановлення факту, що має юридичне значення, за апеляційною скаргою заінтересованої особи Управління Державної міграційної служби України у Волинській області на рішення Турійського районного суду Волинської області від 11 жовтня 2022 року,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2022 року ОСОБА_3 звернулася в суд із зазначеною заявою.

Покликалася на те, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в селищі міського типу Буштино, Тячівського району, Закарпатської області, а починаючи з січня 1991 року і по теперішній час постійно проживає у смт. Турійськ, Ковельського району, Волинської області.

Також зазначала, що у зв`язку з відсутністю у неї документів, які б підтверджували факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, їй було відмовлено у видачі паспорта громадянина України.

З огляду на викладене, просила суд встановити факт її постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Рішенням Турійського районного суду Волинської області від 11 жовтня 2022 року заяву ОСОБА_3 задоволено. Встановлено факт, що ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у смт. Буштино, Тячівського району, Закарпатської області України, постійно проживала на території України станом на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року, та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» 13 листопада 1991 року.

Не погоджуючись з рішенням суду, заінтересована особа Управління Державної міграційної служби України у Волинській області подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга заінтересованої сторони до задоволення не підлягає з таких підстав.

Задовольняючи заяву суд першої інстанції виходив з того, що заявник ОСОБА_3 довела належними та допустимими доказами факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» - 13 листопада 1991 року, який необхідний останній для отримання паспорта громадянина України, і встановлення цього юридичного факту не пов`язане з вирішенням іншого спору про право.

Такий висновок суду є правильний.

Встановлено, що заявник ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Буштино, Тячівського району, Закарпатської області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 22 червня 2022 року (а. с. 7).

Згідно довідок Турійської селищної ради № 846 від 01 серпня 2019 року, № 684 від 05 серпня 2022 року та акту комісії від 03 серпня 2022 року в складі депутата Турійської селищної ради Сичик Т.Ф., заявник ОСОБА_3 з січня 1991 року і по даний час проживає по АДРЕСА_1 (а. с. 6, 9, 10).

Також з пояснень наданих у суді першої інстанції свідками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 сдідує, що заявник ОСОБА_3 постійно проживає на території селища Турійськ, Ковельського району, Волинської області з січня 1991 року по даний час.

Крім того з наявних в матеріалах справи довідок про реєстрацію місця проживання заявниці ОСОБА_3 та про перетин нею державного кордону України вбачається, що відомості у відповідних інформаційних базах Управління ДМС у Волинській області відсутні (а. с. 21-23).

Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

У ч.1 ст.293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

З указаного вбачається, що законом передбачено вставлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 ч.1 ст.3 цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1992 року.

Пунктом 3 ч.2 ст.9 Закону України «Про громадянство України» визначено, що безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Відповідно до п.7 Порядку громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Згідно з п.44 Порядку, у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, врахувавши наведені вище норми матеріального права та дослідивши зібрані у справі докази, зокрема довідку селищної ради та покази свідків щодо проживання ОСОБА_3 на території України з січня 1991 року, суд першої інстанції цілком підставно задовольнив заяву ОСОБА_3 , встановивши факт її постійного проживання на території України на 24 серпня 1991 року.

Щодо покликання заінтересованої особи в апеляційній скарзі на передчасне звернення ОСОБА_3 до суду із заявою про встановлення юридичного факту, оскільки заявниця не здійснювала заходів щодо досудового врегулювання спору, то колегія суддів вважає за доцільне звернути увагу на наступне.

У пункті 3 рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного, положення ч.2 ст.124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 365/762/17 (провадження № 61-38367св18), від 07 квітня 2021 року у справі № 635/2832/20 (провадження № 61-13581св20) та від 19 травня 2021 року у справі № 496/818/19 (провадження № 61-8190 св 20).

Враховуючи наведене, на думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції, ґрунтуються на повно з`ясованих обставинах справи, перевірених доказами, на які є посилання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, то підстав для його скасування колегія суддів не вбачає. Доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду, а тому апеляційна скарга, відповідно до ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу заінтересованої особи Управління Державної міграційної служби України у Волинській області залишити без задоволення.

Рішення Турійського районного суду Волинської області від 11 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді