Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.09.2022 Справа №607/7920/22

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Дзюбича В.Л., за участі секретаря судового засідання Кочмар С. М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно.

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовною заявою до ОСОБА_2 , у якій просить визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 44,5 кв.м., житловою площею 37,5 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування заявлених вимог вказує, що нею було прийнято спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_3 , оскільки вона звернулася з відповідною заявою про її прийняття до Тернопільської районної державної нотаріальної контори у визначений законом термін. За життя матері ОСОБА_3 заповіт на спірне спадкове майно не складався. Щодо рідного брата ОСОБА_4 , то він був одиноким та помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рідний батько позивачки ОСОБА_2 , який є відповідачем по даній справі, відмовився від прийняття спадщини після смерті матері, підтвердженням цього є подача відповідної заяви до нотаріальної контори. Крім сторін по справі, інших спадкоємців першої черги, які б прийняли спадщину і мали право на обов`язкову частку - немає. Земельна ділянка, на якій розташований спірний житловий будинок , є успадкованою позивачем, про що свідчать копії витягу. У силу ч. 1 ст.1268 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, позивачка звернулася в нотаріальну контору. Однак, їй було відмовлено, оскільки свідоцтво про право на спадщину на спірний житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами позивачка отримати не могла через відсутність правовстановлюючого документу на житловий будинок АДРЕСА_1 , тому що не була проведена державна реєстрація права власності. Їй було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій і одночасно роз`яснено право на звернення до суду з даним позовом з метою захисту свого невизнаного майнового права. Враховуючи вищенаведене, позивач просить суд позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою судді від 13 липня 2022 року відрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Представник позивача - адвокат Карпа М. М. позовні вимоги підтрила та просить задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, подав заяву в якій просить справу розглядати за його відсутності та не заперечує щодо задоволення позовних вимог.

Дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, суд встановив наступні обставини справи.

Судом встановлено, що 18 листопада 1962 року ОСОБА_5 , 1938 р. н., та ОСОБА_6 , 1943 р. н., одружились у Скоморохівській сільській раді В. Борки бюро ЗАГС, про що в книзі записів актів громадянського стану зроблено відповідний запис за № 19, вказане підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданим 18 листопада 1962 року. Після одруження присвоєно прізвище: чоловікові - ОСОБА_7 , дружині - ОСОБА_7 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , ОСОБА_8 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 у с. Прошова, Тернопільського р-н Тернопільської обл., про що в книзі реєстрації актів про народження ІНФОРМАЦІЯ_4 зроблено запис №37, батько ОСОБА_5 , мати ОСОБА_3 .

01 вересня 1990 року ОСОБА_9 та ОСОБА_10 уклали шлюб у Скоморохівській сільській Раді Тернопільського р/б ЗАГМ, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , видане 01 вересня 1990 року. Після реєстрації шлюбу подружжю присвоєно прізвище ОСОБА_1 .

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , яке видано 29 грудня 2000 року Виконавчим комітетом Скоморохівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, ОСОБА_4 , 1963 року народження, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що складено відповідний актовий запис № 40.

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , яке видано 06 лютого 2020 року Виконавчим комітетом Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , про що складено відповідний актовий запис № 19.

Згідно довідки № 1038, виданої 17.08.2020 Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації, станом на 01.01.2013 державна реєстрація права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 в бюро не проведена.

Відповідно до довідки №413, виданої 16.06.2022 Великогаївською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, згідно даних книги №2 господарського обліку за 1986-1990 роки за адресою: АДРЕСА_1 дійсно станом на 01.07.1990 був робітничий двір і членами двору були: голова двору - ОСОБА_3 , 1943 р. н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; чоловік - ОСОБА_2 , 1938 р. н.; син - ОСОБА_4 , 1963 р. н.; дочка - ОСОБА_8 , 1969 р. н.

Згідно довідки №414, виданої 16.06.2022 Великогаївською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , на дату своєї смерті була зареєстрована і проживала за адресою: АДРЕСА_1 на день смерті. Також на день смерті ОСОБА_3 за вищевказаною адресою разом з нею проживав та був зареєстрований чоловік ОСОБА_2 , 1938 р. н.

Як вбачається з інформаційної довідки про технічний стан нерухомого майна №1015, виданої 12.08.2020 Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації, житловий будинок загальною площею 44,5 кв. м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 по обліку бюро вказане будинковолодіння рахується за ОСОБА_3 .

11.08.2020 Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації на замовлення ОСОБА_1 виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

Згідно листа № 1205/01-16 від 15.08.2022 Тернопільської районної державної нотаріальної контори та інформації щодо спадкової справи від 26.08.2022 № 713/01-21 Державного нотаріального архіву Тернопільської області, спадкова справа до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 не заводилася, також відсутні зареєстровані заповіти від вищезазначеної особи.

Як вбачається з копії матеріалів спадкової справи № 123/2020 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_3 , заведеної 09.07.2020 приватним нотаріусом Чопик Іриною Ярославівною, ОСОБА_1 , 09.07.2020 подала заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , а саме на спадкове майно, яке складається з житлового будинку , який знаходиться по АДРЕСА_1 , площею 44.5 кв.м. після смерті ОСОБА_3 .

Чоловіком померлої ОСОБА_2 подано заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті дружини ОСОБА_3 , 1943 р. н.

Постановою приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Чопик І.Я. від 30 жовтня 2020 року ОСОБА_1 у вчинені нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом - відмовлено, тому що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок - державна реєстрація права власності не проведена .

Суд, розглянувши справу, дослідивши та оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи із наступного.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного суду України, котрі викладено у Постанові №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство.

У 1960 році питання набуття права власності на житлові будинки регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до нього постановою Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які визначали умови та правові наслідки будівництва.

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31.01.1966року (втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995року №56) передбачала реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

З 12.05.1985 року порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) № 5-24/26, а з 25.05.1990року - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР № 69.

Відтак, до компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Суспільна група робітничий двір існувала до 15.04.1991 року, тобто, до прийняття постанови Верховної Ради Української PCP "Про введення в дію Закону Української PCP "Про власність", якою було введено в дію Закон України «Про власність».

Так, у відповідності до положень чинного на той час ЦК Української PCP 1963 року виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

Крім того, згідно з п. 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001року № 127, індивідуальні (садибні) будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05.08.1992 року, не належать до самочинного будівництва.

Вищенаведені обставини у своїй сукупності дають підстави стверджувати, що спірне нерухоме майно побудовано відповідно до діючого на час його будівництва законодавства та належним чином зареєстровано органом місцевого самоврядування - у погосподарських книгах.

Ця позиція повністю відповідає практиці Верховного Суду України. Так, постановою Верховного Суду України від 15.01.2014 у справі № 6-145цс13 сформована єдина правова позиція по даній категорії справ. Відповідно до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 №121, обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введено лише з 29.06.1998 - дня набрання чинності Інструкції.

Як зазначено в п.3.3 листу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», за змістом п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCP підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею 44,5 кв. м., житловою площею 37.5 кв. м. у 1986-1990 роках відносився до суспільної групи господарств - робітничий двір, головою двору значилась ОСОБА_3 , 1943 р. н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; членами робітничого двору були: чоловік - ОСОБА_2 , 1938 р. н.; син - ОСОБА_4 , 1963 р. н.; дочка - ОСОБА_8 , 1969 р. н.

Доказів про те, що вказане будинковолодіння належало до типу колгоспний двір судом не встановлено.

Відтак, суд вважає, що спірний житловий будинок належав померлій ОСОБА_3 , що підтверджується інформаційною довідкою про технічний стан нерухомого майна №1015, виданої 12.08.2020 Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно із ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до копії спадкової справи, у встановлений законом строк позивачка ОСОБА_1 подала заяву до приватного нотаріуса про прийняття спадщини за законом після смерті матері ОСОБА_3 . Інший спадкоємець - чоловік померлої ОСОБА_2 , подав заяву про відмову про прийняття спадщини після смерті дружини ОСОБА_3 . Інші спадкоємці до нотаріальної контори не зверталися.

Таким чином, спадщину за законом на спірний житловий будинок після смерті ОСОБА_3 прийняла ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвічує його право власності.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, а також те, що через відсутність правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок, позивач не може реалізувати своїх спадкових прав, а тому її право підлягає захисту в судовому порядку, шляхом визнання за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею 44,5 кв. м., житловою площею 37.5 кв. м., в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1

Керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 81, 82, 259, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею 44,5 кв. м., житловою площею 37.5 кв. м., в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Копію рішення направити учасникам справи..

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_6 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 .

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич