Справа № 454/855/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2022 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Фарина Л. Ю. ,

за участю секретаря Кочмар Н.-Г.М.,

представника позивача адвоката Чернявського Р.І.

та представника відповідача адвоката Нечипорук І.С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сокалі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну підстав та формування причин звільнення,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся в суд з позовом та заявою про уточнення позовних вимог та просить суд скасувати наказ фізичної особи підприємця ОСОБА_2 №750 від 19.04.2022 року щодо звільнення ОСОБА_1 за п.4 т.40 КЗпП України (прогулу без поважних причин з 01.04.2022р.); зобов`язати відповідача змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_1 у наказ №750 від 19.04.2022 року «за п.4 т.40 КЗпП України (прогулу без поважних причин з 01.04.2022р.) на «в зв`язку з змінами в організації виробництва і праці скорочення чисельності/штату працівників ч.1 ст.40 КЗпП України» із внесенням змін до трудової книжки та стягнути з відповідача судові витрати.

Свої вимоги мотивує наступним.

19.04.2022р. наказом №750 приватний підприємець ОСОБА_2 звільнив позивача - керуючого магазином за прогули без поважних причин, згідно п.4 ст.40 КЗпП України з 01.04.2022р. (підстава прогули ОСОБА_1 без поважних причин з 01.04.2022р., на що складені відповідні акти). З даним формулюванням звільнення позивач не згідний та вважає що воно має бути змінене, що підтверджується наступним.

Зазначає, що 22.04.2022р. отримав від ФОП ОСОБА_2 лист в якому зазначено, що позивач має 19.04.2022р. о 9.00 год. з`явитись за адресою у АДРЕСА_1 для надання пояснень щодо відсутності на робочому місці в період з 01 квітня по 13 квітня 2022р..

Прибути у визначений час позивач не зміг у зв`язку з тим, що позивач отримав рекомендованого листа від відповідача тільки 22.04.2022р., в телефонному режимі відповідач позивачу нічого не повідомляв, хоча номер телефону позивача, відповідачу відомий, за позивачем було закріплене робоче місце в Сокальському районі Львівської області в м.Сокалі, магазин «Акцент».

Що стосується відсутності на робочому місці в період з 01 квітня по 13 квітня 2022р. то з 22 березня 2022р. позивач був ФОП ОСОБА_2 звільнений з роботи у зв`язку з закриттям магазину «Акцент» за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки місцевою владою було заборонено продавати алкогольні напої на території міста, а в магазині проводилась торгівля виключно алкогольними напоями та пивом, крім позивача відповідач, також, звільнив працівників магазину - продавців.

Зазначає, що про прийняття відповідачем такого рішення, щодо звільнення позивача, повідомила безпосередньо 22.03.2022р. ОСОБА_3 - безпосередній регіональний директор по телефону о 10.00 год.

ОСОБА_1 зазначає, про те, що він в період з 06.03.2022 року написав заяву на вступ до добровольчого формування Сокальської міської територіальної громади та виконував завдання з територіальної оборони в м.Сокаль. Станом на сьогоднішній день перебуває в лавах добровольців територіальної оборони ДФТГ «СОКАЛЬ», що підтверджується довідкою Сокальською міською ради Львівської області від 25.07.2022р. за №1418/02-37.

З 24 лютого 2022 року, відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", в Україні введено режим воєнного стану.

15 березня 2022 року прийнято Закон України № 2136-IX "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", відповідно до якого на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. Працівники, які не виходять на роботу внаслідок ведення воєнних дій та пов`язаних з ними обставин, не можуть бути звільнені за пунктом 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України за підставою "прогул".

Зазначене обумовлено необхідністю збереження життя та здоров`я таких працівників та їх сімей і вважається як відсутність на роботі з поважних причин. Якщо не було оголошено простою, у такому випадку за працівниками зберігаються робоче місце та посада.

Ухвалою від 11.05.2022р. дану справу призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін.

07.06.2022р. представник відповідача адвокат Матвіїв В.М. надав відзив на позовну заяву. В якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача в користь відповідача 10 000грн. витрат на правову допомогу..

Свої заперечення обгрунтовує наступним.

15.02.2021р. між ФОП ОСОБА_2 було укладено безстроковий трудовий договір № 1067. Згідно якого позивач був прийнятий на роботу на посаду керуючого магазином з 16.02.2021р.

В посадові обов`язки позивача входило, зокрема, контролювати роботу восьми магазинів, збирати з них виручку та передавати бухгалтеру і здійснювати оплату комунальних послуг та орендної плати.

Відповідно до заяви позивача від 01.03.2022р. останній перебував у відпустці без збереження заробітної плати з 01.03.2022р. по 31.03.2022р.

Після закінчення відпустки 01.04.2022р. позивач не вийшов на роботу. Порушення позивачем трудової дисципліни тривало до 19.04.2022р., що засвідченні у доповідних записках продавців та актах про відсутність на робочому місці.

13.04.2022р. відповідач отримав від позивача заяву, в якій він просить видати трудову книжку.

14.04.2022р. відповідач надіслав позивачу лист про необхідність надання пояснень щодо причин відсутності на роботі. В запропонований відповідачем час позивач не з`явився.

Обставини викладені позивачем в його заяві від 07.04.2022р. дозволили роботодавцю вважати, що позивач з 01.04.2022р. по 19.04.2022р. був відсутній на робочому місці без поважних причин та не виконував покладені на нього обов`язки, тому 19.04.2022р. позивач був звільнений з роботи з 01.04.2022р.

Також, зазначає, що відповідач не звільняв позивача 22.03.2022р. Заяви від позивача про звільнення відповідач не отримував та рішення про звільнення на підставі ст.40 КЗпП України не приймав. Позивач сам вирішив. Що він звільнений з роботи 22.03.2022р.

Крім цього, деякі надані позивачем докази вважає неналежними, зокрема, скрін-шоти екрану мобільного телефону та з невідомого електронного ресурсу.

04.07.2022р. відповідач надав відповідь на відзив (а.с.131).

Ухвалою від 07.07.2022р. перейдено до розгляду даної справи від спрощеного провадження без повідомлення/виклику сторін до розгляду справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням/викликом сторін.

15.07.2022р. представник відповідача надав заперечення на відповідь на відзив (а.с.147-148).

Представник позивача адвокат Чернявський Р.І. подав в суд заяву про розгляд справи у його відсутності, уточненні позовні вимоги підтримує, просить задовольнити.

Представник відповідача адвокат Нечипорук І.С. надала заяву про розгляд справи у її відсутності, уточненні позовні вимоги не визнає та просить в позові відмовити.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши докази у справі суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідач провів звільнення позивача за вказаної ним правової підстави за п.4 ст.40 КЗпП України (прогули без поважних причин з 01.04.2022р.), що є незаконним та необґрунтованим.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 з 6.02.2021року по 19.04.2022року, працював на посаді керуючого магазином.

ОСОБА_1 в період з 06.03.2022 року написав заяву на вступ до добровольчого формування Сокальської міської територіальної громади та виконував завдання з територіальної оборони в м.Сокаль. Станом на сьогоднішній день перебуває в лавах добровольців територіальної оборони ДФТГ «СОКАЛЬ», що підтверджується довідкою Сокальською міською ради Львівської області від 25.07.2022р. за №1418/02-37.

З 24 лютого 2022 року, відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", в Україні введено режим воєнного стану.

15 березня 2022 року прийнято Закон України № 2136-IX "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", відповідно до якого на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. Працівники, які не виходять на роботу внаслідок ведення воєнних дій та пов`язаних з ними обставин, не можуть бути звільнені за пунктом 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України за підставою "прогул".

22.04.2022р. позивач ОСОБА_1 отримав від ФОП ОСОБА_2 лист в якому було зазначено, що позивач має 19.04.2022р. о 9.00 год. з`явитись за адресою у АДРЕСА_1 для надання пояснень щодо відсутності позивача на робочому місці в період з 01 квітня по 13 квітня 2022р..

Прибути у визначений час ФОП ОСОБА_2 позивач не зміг у зв`язку з тим, що позивач отримав рекомендованого листа від відповідача 22.04.2022р., в телефонному режимі відповідач позивачу нічого не повідомляв. Не отримавши пояснень від позивача відповідач передчасно звільнив позивача за ч.4 ст.40 КЗпП України.

Що стосується відсутності на робочому місці позивача в період з 01 квітня по 13 квітня 2022р. з 22 березня 2022р. позивач був ФОП ОСОБА_2 звільнений з роботи у зв`язку з закриттям магазину «Акцент» за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки місцевою владою було заборонено продавати алкогольні напої на території міста, а в магазині проводилась торгівля виключно алкогольними напоями та пивом, крім позивача ви також звільнили працівників магазину - продавців.

Частиною шостою статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Прогул це різновид порушення трудової дисципліни при наявності вини працівника. Необхідною умовою для реалізації права звільнити працівника за вчинення прогулу є відсутність працівника на роботі без поважної причини. При цьому у визначенні поважності причин слід виходити з вини працівника, оскільки поважними вважаються причини, які виключають вину працівника.

Пленум Верховного Суду України у п. 22 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» з відповідним змінами, зазначив, що звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України здійснюється в порядку застосування дисциплінарних стягнень, зокрема при застосуванні такого стягнення та звільненні працівника, роботодавець повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого працівником проступку, заподіяну ним шкоду, обставини за яких вчинено проступок, і врахувати попередню роботу працівника. Отже, звільнення за скоєння прогулу (у тому числі й за відсутності на роботі більше трьох годин упродовж робочого дня) являється дисциплінарним стягненням і має здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень.

Згідно вищевказаної постанови при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обов`язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов`язку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов`язку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення.

Так, законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа, передбачених ЦПК. При цьому відсутність працівника може підтверджуватися не тільки лікарняним листком чи довідкою медичної установи, а й показаннями свідків та іншими доказами (ухвала ВСУ від 19 жовтня 2011 р.)

Відповідно до ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Відповідно до позиції ВСУ, викладеної в рішенні від 19 жовтня 2011 року по справі № 6-56708св10, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є встановлення поважності причин відсутності. Отже, роботодавець зобов`язаний не лише зафіксувати факт відсутності працівника на робочому місці, але також встановити період протягом якого працівник був відсутній. Факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом задля того, аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до положеньст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно позиції Верховного Суду України, викладеної в ухвалі Верховного Суду України від 15.12.2010 року по справі № 6-20213св0, у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Також, відповідно до ст. 9 Конвенції Міжнародної організації праці «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року», яка ратифікована Верховною Радою 04.02.94року тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцю, а трудові відносини з працівником не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, зв`язаних зі здібностями або поведінкою працівника. Як вбачається з ст.7 Міжнародної Конвенції №158, трудові відносини з працівником не припиняються через його поведінку до тих пір, поки йому не нададуть можливість захищатися в зв`язку з висунутими проти нього обвинуваченнями.

До того ж, з огляду на положення ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом, і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Відповідно до п. 22 вказаної постанови Пленуму ВСУ у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Відповідно до листа Мінпраці «Щодо визначення причин порушення трудової дисципліни та щодо порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок» від 20.11.2006 р. №270/06/187-06 наявність поважних причин може бути визнана у разі доведеної непрацездатності працівника, хоча б вона і не була підтверджена лікарняним листком.

Отже, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Обов`язок роботодавця взяти у працівника письмові пояснення щодо причин його відсутності на роботі, передбачено ч. 1 ст. 149 КЗпП України.

Згідно зі ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку. Вимога закону про необхідність отримання роботодавцем пояснень працівника до моменту застосування дисциплінарного стягнення є важливою гарантією захисту прав працівника, оскільки надає останньому можливість довести роботодавцю правомірність своїх дій, а роботодавцю розглянути пояснення працівника, врахувати їх під час прийняття рішення про застосування дисциплінарного стягнення й відмовитися від такого, у разі якщо пояснення будуть обґрунтованими.

Підтвердженням виконання вказаного положення закону є: оформлення у письмовій формі вимоги про надання письмових пояснень працівником, а також доказ вручення вказаної вимоги працівнику під розписку або докази її відправлення (квитанції та опису поштового відправлення, повідомлення про вручення тощо). Вимога про надання працівником письмових пояснень щодо причин відсутності на роботі оформлюється, зазвичай, розпорядженням або наказом керівника підприємства. Розпорядження (наказ) вказаного вище змісту видається керівником підприємства, як правило, після видання наказу про проведення службового розслідування по факту відсутності працівника на роботі. Однак, докази доведення до відома позивача зазначеної вимоги у наведеному порядку, так само як і наказ (розпорядження) про проведення службового розслідування - відсутні.

При обранні заходу дисциплінарного стягнення роботодавець має дотримуватись вимог ч. 3 ст. 149 КЗпП України щодо необхідності врахування ступеню тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Звільнення ж позивача проведене без дотримання зазначених умов, встановлених ч. 3 ст. 149 КЗпП України.

Відповідно до частини 4 статті 149 КЗпП України, стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Отже, про звільнення працівник має бути повідомлений під розписку.

Накладаючи дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення, відповідач не дослідив усіх обставин відсутності позивача на роботі, поважності чи не поважності причин відсутності, не встановив фактів, що мали значення для прийняття рішення про накладення дисциплінарного стягнення у відповідності до вимог ст.ст. 147-149 КЗпП України.

Також, згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

У разі відсутності працівника на роботі у день звільнення, копію наказу про звільнення та повідомлення про можливість отримання трудової книжки необхідно надіслати йому поштою.

З пояснення у судовому засіданні свідка ОСОБА_4 вбачається, що вона працювала продавцем в магазині «Акцент» в м.Сокаль з продажу алкогольних напоїв. Фактично вона відпускала товар до 04 квітня 2022р., хоча у трудовій книжці записано, що вона звільнена 24.02.2022р. Може впевнено засвідчити, що ОСОБА_1 , будучи їхнім безпосереднім керівником, був з ними на роботі до 04 квітня 2022р. В його обов`язки входило загальне керівництво магазинами «Акцент» в м.Сокаль, м.Червоноград та м.Радехів. Його офіс був в м.Сокаль. Також він збирав виручку та двічі на тиждень її відвозив до генерального офісу в м.Луцьк. 23.05.2022р. вона вже працювала в магазині «Рукавичка». В цей день до неї передзвонила їхня колишня керуюча, яка була керівником ОСОБА_5 та попросила зустрітись. Вона погодилась. Коли керуюча ОСОБА_6 разом з новим керуючим замість ОСОБА_5 зустрілись з нею, то повідомили що їх всіх звільнено заднім числом 24.02.2022р., а не того числа до якого вони фактично працювали.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показала, що є дружиною позивача ОСОБА_1 22.03.2022р. до її чоловіка передзвонила його безпосередня керуюча Присяжнюк та повідомила, що його звільнено. Її чоловік після початку війни виходив на роботу до квітня 2022р.

Однак, доказів того, що до 19.04.2022 року відповідачем вживалися заходи задля належного повідомлення позивача про факт звільнення його з роботи та необхідність з`явитися для отримання наказу про звільнення та/або трудової книжки, не має. Більше того, як вбачається з показів свідків та матеріалів справи регіональний директор магазинів «Акцент» ОСОБА_8 повідомила усіх працівників магазину, який знаходиться в м.Сокаль на пл.С.Стрільців, 2Б про рішення відповідача про звільнення всіх працівників з 22.03.2022р. у зв`язку із забороною продавати алкогольні напої на території міста. Сам, відповідач позивача не повідомляв, трудової книжки не видавав, розрахунку згідно ст. 116 КЗпПУ не здійснював, надіславши лише в подальшому позивачу повідомлення про звільнення та трудову книжку.

Таким чином, враховуючи наведене вище, суд вважає звільнення позивача з займаної посади на підставі п.4 ст. 40 КЗпП безпідставним, незаконним та проведеним з порушенням його трудових прав.

Суд задовольняє позов частково, скасувує наказ в частині дати та причини звільнення, вказує вважати вірною причину звільнення «звільнений за п.1 ст.40 КЗпП України скорочення чисельності», зазначивши дату звільнення "01.04.2022 року". Суд відмовляє у повному скасуванні наказу про звільнення, оскільки скасування наказу в цілому є підставою для поновлення позивача на роботі, що заперечує позивач та його представник, вказуючи, що не бажає працювати у ФОП ОСОБА_2 .

Також, відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до п. п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз`яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Зокрема, п. 48 вищезазначеної постанови встановлено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У зв`язку з наведеним та відповідно до матеріалів справи представник позивача являється адвокатом відповідно до ордеру долученого до матералів справи, в матеріалах справи наявні документально підтверджені витрати на правову допомогу у розмірі 4000грн. (а.с.36-41) з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати понесені на отримання правової допомоги в розмірі 4000грн.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 200 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 №750 від 19.04.2022р. про звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України в частині дати та причини звільнення, вважати вірною причину звільнення «звільнений у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, скорочення чисельності/штату працівників, ч.1 ст.40 КЗпП України».

Зобов`язати відповідача Фізичну особу підприємця ОСОБА_2 змінити запис у трудовій книжці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зі «звільнений у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, скорочення чисельності/штату працівників, ч.1 ст.40 КЗпП України».

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1984 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири) гривень 80 копійок судового зборую.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), місце проживання АДРЕСА_3 .

Відповідач: Фізична особа підприємець ОСОБА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місцезнаходження АДРЕСА_1 ,

Головуючий: Л. Ю. Фарина