П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/3242/22

Провадження № 22-ц/4815/1460/22

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Харечко С.П.

Час, дата і місце ухвалення рішення суду першої інстанції

(вступної та резолютивної частин):

15 год. 35 хв. 03 жовтня 2022 року

в м. Рівне Рівненської області

Дата складення повного тексту рішення: 11 жовтня 2022 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 жовтня 2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненського державного гуманітарного Університету про відшкодування завданої нещасним випадком шкоди,

в с т а н о в и в:

У лютому 2022 року в суд звернулась ОСОБА_1 до Рівненського державного гуманітарного університету (далі РДГУ) про відшкодування завданої нещасним випадком шкоди. Мотивуючи свої вимоги, покликалась на те, що 14.03.2017 близько 11 год. 15 хв. внаслідок обвалу на неї будівельної кераміки зі споруди між навчальними корпусами АДРЕСА_1 вона отримала значні ушкодження здоров`я, які в подальшому спровокували виникнення супутніх захворювань. У зв`язку з цим позивачу було завдано матеріальної шкоди, яка полягала в понесених витратах на лікування, а також моральна шкода, виражена у фізичному болю і душевних стражданнях.

З наведених мотивів просила стягнути на свою користь з відповідача в рахунок відшкодування витрат на лікування травами, пов`язаної з виробництвом та її наслідків в розмірі 18 391,45 грн., витрати на санаторно-курортне лікування в розмірі 16 800 грн. та 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 30.06.2022 залишено без розгляду позов у частині стягнення в рахунок відшкодування витрат на лікування травми, пов`язаної з виробництвом, її наслідків у розмірі 18 391,45 грн. та витрат на санаторно-курортне лікування в розмірі 16 800 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03.10.2022 позов задоволено частково.

Стягнуто з РДГУ на користь ОСОБА_1 15 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про судові витрати.

При визначені розміру відшкодування суд першої інстанції врахував, що нещасний випадок був пов`язаний з виробництвом, та стався не з вини позивача. При цьому втрата працездатності позивача була тимчасовою, відсоток її втрати та групи інвалідності позивачу не встановлювались. Тобто нею не було втрачено професійної працездатності. Наведене підтверджує відновлення попереднього фізичного стану позивача і не тягне за собою незворотності змін у буденному житті для неї. Взяв до уваги суд й те, що Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Рівне було відшкодовано всі належні страхові витрати на медичну та соціальну допомогу заявнику в зв`язку із нещасним випадком. Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, визначив розмір відшкодування моральної шкоди у виді одноразового відшкодування в сумі 15 000 грн.

На судове рішення ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, де вона покликалась на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що виражена у фізичному болю і душевних стражданнях моральна шкоди триває понад 5 років. До нещасного випадку заявник вела здоровий спосіб життя, забезпечений фізичною активністю, мала задовільний стан здоров`я і лише іноді у виключних випадках зверталась до лікарів. Через травму руки заявник не мала могла задовольняти свої побутові потреби і навіть після призначення пенсії за віком в 2020 році не змогла повернутися до звичного способу життя. Стан здоров`я не покращується, а тому, враховуючи глибину фізичних та моральних страждань, їх тривалість, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, незворотність змін у буденному житті, потребу в щорічної реабілітації, а також період роботи у відповідача та характер її звільнення, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважала, що належний до відшкодування розмір моральної шкоди повинен становити 100 000 грн. Також вказувалося про те, що кошти на лікування Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Рівне були відшкодовані лише частково.

З наведених підстав просила рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру моральної шкоди, заподіяної нещасним випадком, пов`язаним з виробництвом, змінити, збільшивши її розмір з 15 000 гри. до 100 000 грн.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався, хоча йому про це апеляційним судом роз`яснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці.

Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно з частинами першою та третьою статті 13 Закону України "Про охорону праці" роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

У статті 173 КЗпП України закріплено право працівника на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Частиною першою статті 2371 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

При цьому вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до складу правопорушення, який є підставою для відшкодуванню моральної шкоди. В таких правовідносинах перевага надається встановленню обставин завдання шкоди саме на підприємстві відповідача та наявності моральних страждань працівника. Також презюмується обов`язок власника на створення належних, безпечних, здорових умов праці, стеження за їх дотриманням усіма працівниками та відповідальність за шкоду, завдану особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань (постанова Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі № 225/4242/21).

У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до статті 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У Рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Створення неналежних умов виробництва умов виробництва призводить до порушення особистих немайнових прав особи на життя, на охорону здоров`я тощо.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

При визначенні розміру відшкодування враховуються критерії розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була співмірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі, суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач (пункт 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц).

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 працювала викладачем кафедри фізичного виховання РДГУ за трудовим договором. 23 серпня 2018 року була звільнена з роботи на підставі наказу Рівненського державного гуманітарного університету №107-04-01 від 14.06.2018 за закінченням строку трудового договору.

14 березня 2017 року об 11 год. 15 хв. з позивачем трапився нещасний випадок на території РДГУ.

Комісією РДГУ було проведено розслідування та складено акти за формою Н-5 та акт за формою Н-1, згідно з якими нещасний випадок визнано таким, що пов`язаний з виробництвом.

Як зазначено в актах, затверджених 20.03.2017 ректором Рівненського РДГУ, внаслідок нещасного випадку ОСОБА_1 отримала закриту травму грудної клітки. Забій лівої половини грудної клітки. Забій та гематома лівої молочної залози. Вторинний травматичний гідро перикард з незначним ступенем вираженості.

Із 14.03.2017 по 25.03.2017 позивач перебувала на стаціонарному лікуванні, а з 28.03.2017 по 06.04.2017 перебувала на амбулаторному лікуванні. Причиною непрацездатності, згідно з листками непрацездатності серії АГФ №047843, серії АДЖ №796941 був нещасний випадок на виробництві та його наслідки.

Ці обставини та докази у їх сукупності дають підстави для висновку про наявність у позивача втрати працездатності у відповідний період у зв`язку з нещасним випадком та права на відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи та надавши належну правову оцінку наявним матеріалах справи доказам у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, оскільки внаслідок незадовільного технічного стану споруди РДГУ стався нещасний випадок, в зв`язку з цим було завдано шкоди здоров`ю позивача, яка потягла за собою фізичний біль та душевні стражданнях, а відтак моральну шкоду зобов`язаний відшкодувати роботодавець.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував всі обставини, які мають істотне значення для справи, зокрема, тимчасовість втрати працездатності, а також дотримався засад розумності і справедливості.

Належних та допустимих доказів, якими б переоцінювалась тяжкість і незворотність змін у повсякденному житті, необхідності реабілітації, глибину, інтенсивність, тривалість фізичних та душевних страждань не надано.

Як правильно зазначав суд, з наданих для доведення вказаних обставин медичних документів неможливо встановити наявність причинно-наслідкового зв`язку між вказаними в них захворюваннями та заподіяними внаслідок нещасного випадку ушкодженнями здоров`я.

Поготів, консультативні висновки та довідки в силу процесуального законодавства є недопустимими доказами.

Так, втрата професійної працездатності, обмеження життєдіяльності, яка полягає, зокрема, у втраті здатності до самообслуговування, пересування, виконання трудової діяльності нарівні з іншими громадянами, а також потреба у додаткових видах допомоги встановлюється медико-соціальними експертними комісіями.

Приходячи до переконання про відхилення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги, що наведені в ній доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду в апеляційному порядку оскаржуваного рішення, вони не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, колегія суддів також бере до уваги положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", пункт 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 жовтня 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В. Боймиструк

Н.М.Ковальчук