Справа № 473/2113/22
РІШЕННЯ

іменем України

"29" грудня 2022 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Лузан Л.В., за участю секретаря судових засідань Кріпак Н.Г., позивача ОСОБА_1 , відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

в серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання останніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . В даному будинку зареєстровані його колишня дружина ОСОБА_2 , а також донька ОСОБА_3 , які за вказаною адресою з 2012 року без поважних причин не проживають, проте останні не знялися з реєстраційного обліку, внаслідок чого власнику житла можуть бути створені перешкоди в розпорядженні власністю

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування належним йому житловим приміщенням.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судовому засіданні не заперечували проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.

Зокрема встановлено, що за позивачем ОСОБА_1 зареєстрований на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 26 грудня 2000 року виконавчим комітетом Вознесенської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради №175 від 24 листопада 2000 року. Згідно вказаного рішення був затверджений акт від 11 листопада 2000 року про закінчення будівництва та здачі до експлуатації індивідуального домоволодіння, побудованого ОСОБА_1 (рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради №162 від 25 жовтня 2000 року ОСОБА_1 надано дозвіл на проведення будівельних робіт).

В даному будинку з 29 листопада 2005 року зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Згідно актів від 07 серпня 2022 року відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , незважаючи на реєстрацію в будинку, з 2012 року за вищевказаною адресою не проживають.

Також судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 з 06 листопада 1998 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 травня 2012 року розірвано.

Так, відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина, діти, батьки власника, інші особи, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Житловий кодекс України не містить норм щодо підстав та порядку визнання членів сім`ї власника житла (в тому числі колишніх) такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Проте, такі підстави та порядок визначені нормами Цивільного кодексу України, які регулюють правовідносини сервітуту.

Зокрема, положеннями ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В той же час, згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до вимог ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 41 Конституції України, ч.ч. 1-2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно роз`яснень, які надав Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.п. 33, 34 постанови №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

В судовому засіданні з пояснень сторін та матеріалів справи встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 , був набутий ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в період шлюбу.

Згідно ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Отже, набуття (створення) майна, в даному будинку зведення будинку за час шлюбу є підставою для виникнення у подружжя права спільної сумісної власності на це майно.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України).

Таким чином, ОСОБА_2 , як співвласник житлового будинку АДРЕСА_1 , не може бути позбавлена належного їй права користування вказаним житловим приміщенням незалежно від часу її непроживання в ньому, оскільки протилежне призведе до незаконного обмеження її права власності на вказане майно. При цьому, на відповідачку (яка отримала право на користування житловим приміщенням не як колишній член сім`ї власника житла, а як його співвласник) правила ст. 405 ЦК України не поширюються.

Зазначене свідчить про відсутність підстав, з якими закон пов`язує можливість визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В зв`язку з чим, суд відмовляє в прийнятті визнання позову останньою.

За встановлених обставин вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Разом з тим, враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 за місцем реєстрації не проживає понад встановлений законом річний строк, матеріали справи не містять доказів наявності поважних причин її непроживання в будинку, позовні вимоги ОСОБА_1 відносно ОСОБА_3 підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 282, 284, 289 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 .

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

Суддя Л.В. Лузан