Справа № 932/163/21
Провадження № 2/932/70/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2022 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кондрашова І.А.,

за участю секретаря судового засідання Мотуз Я.А.,

представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Кузьменко Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , про звернення стягнення, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду із зазначеним позовом, який обґрунтований наступним чином.

Так, між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 04.10.2007 року було укладено кредитний договір № 14.13533, відповідно до умов якого позивач зобов`язався надати ОСОБА_2 кредит у розмірі 236 000 (двісті тридцять шість тисяч) доларів США, 00 центів, на термін до 20.11.2020 року, а відповідач у свою чергу зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитним коштами в строки, та в порядку, встановлених кредитним договором.

У порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, унаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 79 888 (сімдесят дев`ять тисяч вісімсот вісімдесят вісім) доларів США, 00 центів, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 38 347 (тридцять вісім тисяч триста сорок сім) доларів США, 29 центів; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 18 547 (вісімнадцять тисяч п`ятсот сорок сім) доларів США, 05 центів; заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 1 416 (одна тисяча чотириста шістнадцять) доларів США, 55 центів; пеня у розмірі 21 578 (двадцять одна тисяча п`ятсот сімдесят вісім) доларів США, 05 центів.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 18.02.2010 року було укладено договір іпотеки № 14.13533/1, згідно якого відповідачі передали в іпотеку банку нерухоме майно нежитлове приміщення, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 10663685, загальною площею 587 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.08.2009 р. Сторони погодили вартість предмета іпотеки у розмірі 1 363 500, 00 грн.

Позивач вказує, що законодавством не передбачено обов`язку іпотекодержателя направлення будь-яких претензій іпотекодавцю перед зверненням до суду з позовними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки. До звернення із цим позовом, позивач надіслав повідомлення боржнику про порушення основного зобов`язання.

У зв`язку із невиконанням боржником умов кредитного договору, позивач вважає за доцільне реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки, застосувавши спосіб, передбачений п. 28 іпотечного договору.

Посилаючись на викладене, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 16.04.2021 року, позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 14.13533 від 04.10.2007 року, в розмірі 183 946 (сто вісімдесят три тисячі дев`ятсот сорок шість) доларів США, 76 центів, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 54 723 (п`ятдесят чотири тисячі сімсот двадцять три) доларів США, 43 центів, та пені у розмірі 628 084 (шістсот двадцять вісім тисяч вісімдесят чотири) гривні, 13 коп., звернути стягнення на нерухоме майно реєстраційний номер 10663685 загальною площею 587 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів з продажу вказаного предмету іпотеки із початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Відповідачем ОСОБА_1 30.06.2021 р. подано відзив на позову, відповідно до змісту якого позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими. Вказує, що станом на момент звернення стягнення сплив строк позовної давності з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, і відповідач заявляє про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Вимоги про порушення основного зобов`язання були направлені у 2015-му році, отже з цього моменту банк був обізнаний про порушення свого права, а до суду звернувся лише у 2021-му році, що свідчить про пропуск строку позовної давності. Також вважає, що позивачем не доведено наявності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки до позовної заяви доданий не розрахунок заборгованості, а роздруківки з транзитних рахунків банку та з фінансовими показниками, які навіть не підписані уповноваженою особою, тому не можуть бути належним доказом. Отже, на думку відповідача, банк не надав обґрунтований розрахунок заборгованості. Крім того, банком не надано оригіналів первинних документів, які підтверджують нарахування позивачем заборгованості, та містили б особистий підпис особи, що відповідальна за здійснення операцій з приймання коштів та обслуговування рахунків, тому вирішення спору взагалі не є можливим. З цих підстав відповідач просить суд відмовити у задоволенні первісного позову повністю.

У відповіді на відзив на первісний позов, АТ КБ «Приватбанк» вказує, що порядок погашення заборгованості за кредитом чітко визначений самим договором, проте відповідачем допущено прострочення платежів, унаслідок чого він має заборгованість перед банком. Стосовно позовної давності зазначає, що згідно п. 6.8. кредитного договору, позовна давність була збільшена до 5 років, тому просить суд задовольнити первісний позов та відмовити у застосуванні строків позовної давності.

01.07.2022 року представником ОСОБА_1 подано заперечення на відповідь на відзив АТ КБ «Приватбанк», в яких відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову банку, оскільки пропущено строк позовної давності для подання позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, а заборгованість не є обґрунтованою.

30.06.2021 року ОСОБА_1 подано зустрічний позов, який мотивований тим, що частиною 2 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення спірного договору), визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення спірного договору), споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою.

Відповідно до Розділу 2 Постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (в редакції, чинній на час укладення спірного договору), банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.

Інформація про платежі споживача, які зазначені в пункті 2.1 цієї глави, надається з обов`язковим зазначенням бази їх розрахунку (зазначається сума, на підставі якої робиться розрахунок, зокрема сума наданого кредиту, сума непогашеного кредиту, фіксована сума тощо) (п.2.2). У разі, якщо окремі умови кредитування діятимуть протягом не всього строку користування кредитом, банки мають обов`язково ознайомити споживача з умовами, а також зі строком, протягом якого діятимуть такі умови, та з порядком інформування споживача про їх зміну. Банки зобов`язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів.

Позивач за зустрічним позовом вважає, що перед укладенням кредитного договору № 14.13533, ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», не були дотримані вищевказані вимоги, кредитодавець не повідомив споживача у письмовій формі умови кредитування та не отримав письмове підтвердження споживача про ознайомлення з наведеною інформацією. Крім того, перед укладенням кредитного договору споживачу не була надана повна і достовірна інформація про сукупну вартість кредиту у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту. ЗАТ КБ «Приватбанк» порушено вимоги ч. 2 ст. 11, ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» про несправедливість умов кредитування, що мало наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків. Зазначені порушення, на думку ОСОБА_1 свідчать про недотримання банком в момент укладання кредитного договору вимоги, установленої ч. 1 ст. 203 ЦК України, що свідчить про недійсність цієї угоди. Також вважає, що іпотека не може забезпечувати недійсне кредитне зобов`язання, тому договір іпотеки № 14.13533/1 від 18.02.2010 року, укладений між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , також вважається недійсним.

На підставі наведеного, позивач за зустрічним позовом просить суд задовольнити зустрічний позов та визнати недійсним кредитний договір № 14.13533 від 04 жовтня 2007 року, укладений між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_2 , визнати недійсним договір іпотеки № 14.13533/1 від 18 лютого 2010 року, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі за № 1317, та припинити обтяження з реєстраційним номером обтяження 9534917, вид - заборона на нерухоме майно та з реєстраційним номером обтяження 9534956, вид іпотека, зареєстровані на підставі договору іпотеки № № 14.13533/1 від 18 лютого 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М.

У відзиві на зустрічну позовну заяву, АТ КБ «Приватбанк» заперечує проти задоволення позову ОСОБА_1 , вказуючи, що ОСОБА_1 не є стороною кредитного договору, не приймав ніякої участі у його підписанні, тому не може вимагати визнання його недійсним. Вважає, що ні ст. 203, ні ст. 215 ЦК України не передбачає серед підстав недійсності договору надання чи ненадання інформації перед укладенням договору. ОСОБА_3 не використав свого права на розірвання договору протягом 14 днів з моменту його укладення. Також вказують, що строки позовної давності за кредитним договором і договором іпотеки, закінчились. На підставі цього АТ КБ «Приватбанк» просить суд відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська (суддя Кондрашов І.А.) від 20 січня 2021 року позовну заяву АТ КБ «Приватбанк» залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків протягом 10 днів з дня отримання копії ухвали.

16.03.2021 року позивачем усунуто недоліки.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2021 року зустрічну позовну заяву повернуто заявнику ОСОБА_1 .

Не погодившись з цієї ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 квітня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2021 року, скасована, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2022 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом АТ КБ «Приватбанк».

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 серпня 2022 року закрито підготовче засідання, справа призначена до судового розгляду.

Представник позивача в судове засідання не з`явився. Повідомлений у встановленому порядку. Суд вважає можливим розглянути справу за наявними матеріалами.

Представник відповідача Аташова Р.М. Огли в судовому засідання заперечувала проти задоволення первісного позову з підстав його необґрунтованості та пропуску строку позовної давності. Зустрічний позов підтримує повністю та просить суд його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином.

Вислухавши пояснення представника ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено такі обставини.

04.10.2007 року між Закритим акціонерним товариством «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 14.13533 (далі кредитний договір).

Відповідно до змісту п.п. 1.1. 1.5. кредитного договору, Банк зобов`язується надати Позичальнику кредит у розмірі 236 000 (двісті тридцять шість тисяч) доларів США, 00 центів, на термін не пізніше 20 листопада 2022 року, на умовах, передбачених у даному Договорі, а Позичальник зобов`язується повернути отриманий кредит і сплатити відсотки, у встановлені даним договором терміни, а також виконати інші зобов`язання згідно із цим договором в повному обсязі. Цільове призначення кредиту придбання нерухомості.

Позивач умови кредитного договору виконав належним чином, а саме надав ОСОБА_2 кредитні кошти у розмірі 236 000 (двісті тридцять шість тисяч) доларів США, 00 центів.

18.02.2010 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 , було укладено договір іпотеки № 14.13533/1 (далі договір іпотеки).

Згідно п. 1 договору іпотеки, предметом цього договору є надання іпотекодавцем в іпотеку майна, в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 перед іпотекодержателем, в силу чого іпотекодержатель має право в разі невиконання зобов`язань, забезпечених іпотекою, та (або) невиконання іпотекодавцем зобов`язань за цим договором, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку майна, переважно перед іншими кредиторами позичальника, іпотекодавця.

Предметом договору іпотеки є нерухоме майно реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 10663685, загальною площею 587 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.08.2009 р. (п. 7 договору іпотеки).

Як вказує позивач, в порушення умов кредитного договору ОСОБА_2 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, унаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 183 946 (сто вісімдесят три тисячі дев`ятсот сорок шість) доларів США, 76 центів, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 54 723 (п`ятдесят чотири тисячі сімсот двадцять три) доларів США, 43 центів, та пені у розмірі 628 084 (шістсот двадцять вісім тисяч вісімдесят чотири) гривні, 13 коп.

У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору в частині повернення позичальником кредитних коштів, позивач ставить питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів з продажу вказаного предмету іпотеки.

Мотиви з яких виходить суд.

У відповідності до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За умовами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, іпотека, як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання, є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права і обов`язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку не доведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Відповідно до частини п`ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку», чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань (частина четверта статті 631 ЦК України).

Згідно зі статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до п. 18.8.3. договору іпотеки, право на звернення стягнення на предмет іпотеки, незалежно від настання терміну виконання якого-небудь із зобов`язань за кредитним договором, можливо у випадках, серед іншого, порушення позичальником якого-небудь із зобов`язань, передбачених умовами Кредитного договору.

Отже, умовою звернення стягнення на предмет іпотеки є порушення позичальником умов кредитного договору, зокрема, прострочення внесення платежів за кредитом та неповернення всієї суми кредиту.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити: зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Тобто, сторона, яка посилається на ті, чи інші обставини, повинна навести докази, на підставі яких суд може отримати достовірні відомості про фактичні обставини справи. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд, перевіривши матеріали справи, констатує, що за весь час перебування даної цивільної справи у провадженні, позивач не спромігся надати обґрунтований і належним чином оформлений розрахунок заборгованості за кредитним договором, що позбавляє суд ухвалити рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, розрахунок заборгованості, якій міститься у першому томі справи (а.с. 4-20), оформлений некоректно, зокрема не вказано періоди виникнення прострочення, розмір пені постійно змінюється, а сам розрахунок не підписаний ані представником, ані уповноваженою особою банку та не скріплений печаткою.

Таким чином, суд не приймає до уваги даний розрахунок і виключає його з числа доказів по справі.

Цей доказ не було належним чином оформлено та подано до суду першої інстанції, і суд був позбавлений можливості дослідити його, тому подання таких доказів до суду апеляційної інстанції буде порушенням вимог ЦПК України, оскільки будь-яких поважних причин не подання такого доказу до суду першої інстанції не існувало і не існує, що встановлено судом.

Позивач не реалізував своє право на доведення важливих обставин справи, тому в силу принципів диспозитивності і змагальності, несе ризик настання негативних наслідків у вигляді необґрунтованості позову. При цьому представники банку є кваліфікованими та мають відповідну підготовку (освіту), тому не могли не бути обізнаними про те, що до суду належить подати саме обґрунтований розрахунок сум, що стягуються, а не виписки по рахункам, які не несуть у собі ніякої доказової інформації, окрім руху кредитних коштів.

Одночасно з цим, суду не надано для огляду в судовому засіданні оригіналу кредитної справи, а більшість копій доказів, які містяться у справі, не засвідчені належним чином.

Всі інші докази по справі, на які посилається позивач в обґрунтування розміру заборгованості, суд не може визнати як належний і допустимий доказ, оскільки позивач надав роздруківки руху коштів (зарахування, розподіл, погашення тощо), по транзитним, поточним (особовим) рахункам, які призначені для обслуговування даного кредитного продукту, однак така містить лише рух коштів по рахункам, і не доводить періоди виникнення заборгованості по кожному простроченому платежу, обґрунтованих розрахунків сум процентів, пені та штрафів, кінцеву суму боргу позивача до стягнення тощо.

За змістом заяви про зміну предмета позову, позивач збільшив розмір позовних вимог, однак знову не долучив розрахунку заборгованості. Фактично працівниками АТ КБ «Приватбанк» допущено недбале ставлення до своїх обов`язків та не доведено істотних обставин по справі, тому суд доходить до висновку про необґрунтованість позову, що є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Таким чином, суд вважає, що АТ КБ «Приватбанк» у встановленому порядку не доведено розмір заборгованості за кредитним договором від № 14.13533 від 04.10.2007 року, тому правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, відсутні.

Щодо позовної давності.

Представником відповідача Аташова Р.М. Огли заявлено про застосування строку позовної давності за вимогою АТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Надаючи оцінку такій заяві, суд виходить з наступного.

Так, згідно зі ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений такий обов`язок позичальника, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

З матеріалів справи убачається, що позивачем було направлено позичальнику ОСОБА_2 , повідомлення про порушення основного зобов`язання (т. 1, а.с. 21-32).

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється з дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Суд вважає, що позивач, використовуючи своє право згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, шляхом пред`явлення вимоги про повернення усього розміру заборгованості за договором до кінцевого терміну (до 20 листопада 2022 року), банк змінив строк виконання зобов`язання. Цим банк як кредитор одночасно також змінив момент початку перебігу позовної давності за його вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Тобто, позивач змінив строк виконання зобов`язання та набув право пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання забезпеченого іпотекою зобов`язання, а саме з 32 дня з дати одержання позичальником повідомлення банку про дострокове повернення, тобто у 2018-му році, про з цим позовом звернувся у 2021-му році, тобто звернення відбулось поза межами трирічного строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Така позиція в цілому узгоджується зі змістом Постанови Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року (справа № 6-1674цс17), Постанови Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року (справа № 390/669/17).

Відповідно до ст.266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року в справі № 201/15310/16 (провадження № 61-547св21) зазначено, що «слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem).

Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).

Таким чином, суд вважає, що позивачем АТ КБ «Приватбанк» пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, що є також самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Суд встановив факт пропуску АТ КБ «Приватбанк» строку позовної давності, проте за загальним правилом позовна давність застосовується до обґрунтованого позову, але з урахуванням не доведення позивачем розміру заборгованості та суперечливості розрахунків, а також з огляду на не направлення вимоги про порушення основного зобов`язання іпотекодавцю, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог банку за необґрунтованістю.

Крім того, суд указує, що на території України введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року.

Відповідно до закону від 15.03.2022 №2120-IX Верховна Рада доповнила розд.VI «Прикінцеві положення» закону «Про іпотеку» п.5-2 такого змісту:

«5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), ст.ст.41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього закону».

За вимогами ч. 1 ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.

Отже, продаж предмета іпотеки на прилюдних торгах, як спосіб звернення стягнення, застосовується виключно шляхом продажу майна на електронних аукціонах у межах процедури, визначеної Законом України «Про виконавче провадження».

Враховуючи, що на момент ухвалення судом рішення, воєнний стан в Україні триває, виконання судового рішення у частині звернення стягнення на предмет іпотеки на електронних торгах зупинено на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у 30-денний строк після його припинення або скасування.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні первісного позову АТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, за необґрунтованістю позовних вимог.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_1 , суд виходить з нижченаведеного.

Так, згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

За положеннями ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що між 04 жовтня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний Банк «Приватбанк» та ОСОБА_2 , укладено кредитний договір № 14.13533.

Згідно названого договору, ЗАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язалося надати ОСОБА_4 кредит у розмірі 236 000,00 доларів США, терміном до 20.11.2022 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими Кредитним договором.

Відповідно до Договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Поддубний повинен надавати банку грошові коти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інших витрат згідно кредитного договору. У випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Положеннями статей 77-80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 16 лютого 2018 року, по справі № 311/4549/15-ц, за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про стягнення заборгованості за кредитом, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_6 , про визнання кредитного договору недійсним, встановлено такі обставини.

При укладенні кредитного договору № 14.13533 від 04.10.2007 року, була відсутньою інформація про кредитні умови, надані Позичальнику у письмовій формі, стосовно орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг з оформлення договору про надання кредиту. Крім того, не встановлено наявність додатків Кредитного договору №14.13533 від 04.10.2007 р., зокрема, Графіка погашення платежів, які містять детальний розпис сукупної вартості кредиту, дані сукупної вартості кредиту у вигляді - реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту та попередження Позичальника про валютні ризики під час виконання зобов`язань.

Встановлено порушення Банком вимог ч. 2 ст. 11, ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача», про несправедливість умов кредитного договору, оскільки, всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків.

Відповідно до п.п. 4.6, 4.7 Кредитного договору, сплаті підлягали також винагороди за оформлення кредитного договору в розмірі 0,5 % від суми кредиту та винагорода за управління фінансовим інструментом в розмірі 3 % від суми кредиту.

Спірний договір укладено без врахування вимог пунктів 2.1., 2.2., 3.1., З.2., З.З., 3.8. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007р. та п.п.2 та 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та п.п.2 та 4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Зазначені обставини суд визнає преюдиційними, оскільки вони встановлені судовим актом, який набрав законної сили, тому не підлягають повторному доказуванню при розгляді даної справи.

Принцип свободи договору зафіксовано у ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із частинами 1, 2, 4 та 5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору містять такі умови, договір може бути визнаний недійсним.

Зазначений висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 12.09.2012 №6-80цс12.

У кредитному договорі № 14.13533 від 04.10.2007 року містяться в цілому положення, які суд вважає несправедливими, а саме: сплаті позичальником підлягали також комісія за оформлення та видачу кредиту, винагорода за управління фінансовим інструментом в розмірі 3 % від суми кредиту; позичальнику у доступній формі не було доведено умови кредитування, реальна процента ставка, сукупна вартість кредиту; відсутній графік погашення платежів, які містять детальний розпис сукупної вартості кредиту, дані сукупної вартості кредиту у вигляді абсолютного значення подорожчання кредиту та попередження позичальника про валютні ризики під час виконання зобов`язань. Також ЗАТ КБ «Приватбанк» було порушено вимоги ч. 2 ст. 11, ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача», про несправедливість умов кредитного договору.

Таким чином, суд вважає, що при укладенні оскаржуваного кредитного договору ЗАТ КБ «Приватбанк» було не дотримано принципів свободи договору та добросовісності, унаслідок чого на позичальника покладено додатковий тягар відповідальності у вигляді збільшення реальної (сукупної) вартості кредиту, включення додаткових платежів у вигляді комісії за оформлення кредиту, винагороди за управління фінансовим інструментом, не повідомлення позичальнику у зрозумілому і доступному вигляді умов кредитування та реальної вартості кредиту, відсутність графіка погашення заборгованості тощо.

На переконання суду, така поведінка ЗАТ КБ «Приватбанк», як контрагента, мала наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків, коли кредитодавець отримав переваги у кредитуванні, на відміну від позичальника, який змушений був нести негативні наслідки у вигляді сплати вартості кредиту, що не відповідала узгодженим процентним ставкам.

Умови договору можуть бути кваліфіковані як несправедливі, якщо вони, по перше, порушують принцип добросовісності, по друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін угоди, по третє, завдають шкоди споживачеві.

Аналогічний висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 08.06.2016, по справі № 6-330цс16.

В даному випадку у наявності є всі три підстави, з якими закон пов`язує визнання умов кредитного договору несправедливими, тому суд визнає положення кредитного договору № 14.13533 від 04.10.2007 року несправедливими, унаслідок істотного дисбалансу прав та обов`язків, на шкоду споживачу. Ці умови існували саме на момент укладення договору, і позичальник не був повідомлений про існування таких обставин.

Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зважаючи на установлене, суд приходить до переконання, що кредитний договір № 14.13533 від 04 жовтня 2007 року, укладений між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_2 , підлягає визнанню недійсним.

З приводу доводів банку, що ОСОБА_1 не є стороною оскаржуваного правочину і не може ставити питання про визнання його недійсним, суд звертає увагу на таке.

За змістом статей 203, 215, 217 ЦК України оспорювати правочин у суді може одна зі сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину. Особа, яка вимагає визнати правочин недійсним, має довести наявність порушеного права або інтересу.

Така позиція міститься у Постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року по справі № 201/8412/18.

Суд вважає, що ОСОБА_1 , який є іпотекодавцем, має право ставити питання про визнання кредитного договору недійсним, оскільки відносини, що випливають з кредитного договору, безпосередньо стосуються його прав та законних інтересів, як особи, яка передала власне майно в забезпечення виконання кредитних зобов`язань. Тому включення несправедливих умов до кредитного договору впливає на права та обов`язки ОСОБА_1 як сторони договору іпотеки, тому останній має право також заявити вимоги про визнання спірного договору недійсним.

Щодо посилань АТ КБ «Приватбанк» на пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності для пред`явлення вимоги про визнання кредитного договору недійсним, суд не може погодитись із цим, зважаючи на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості захистити своє право в примусовому порядку через суд (постанова КЦС ВС від 03.07.2019 по справі №136/277/18, постанова КЦС ВС від 10.07.2019 по справі №321/1702/16-ц).

Отже, закон пов`язує момент початку строку позовної давності із обізнаністю особи про порушення її прав та законних інтересів, що є передумовою звернення до суду з позовом.

У даному випадку, суд відзначає, що ОСОБА_1 , який не є обізнаним у сфері економіки чи кредитної справи, а є споживачем, міг довідатись про порушення своїх прав лише будучи проінформованим про результати розгляду цивільної справи № 311/4549/15-ц, оскільки в рамках цієї справи проводилась судово-економічна експертиза, і більшість висновків, пов`язаних із включенням несправедливих умов до кредитного договору, стали відомі (і встановлені) лише після ухвалення рішення Василівського районного суду Запорізької області від 16 лютого 2018 року. При цьому ОСОБА_1 не був присутній при проголошенні цього рішення суду, а повний текст отримав пізніше. Суд вважає, що оскільки більшість умов, які кваліфіковані як несправедливі, мають суто економічний підтекст, і споживач не був проінформований про такі умови на момент укладання кредитного договору, то право на захист, і відповідно строк позовної давності, виникають з моменту ознайомлення з повним текстом рішення суду, що відбулось у червні 2018 року, тобто після набрання рішенням законної сили 04.05.2018. Тому строк позовної давності не можна вважати пропущеним, оскільки звернення із зустрічним позовом мало місце у червні 2021 року, тобто є дотриманим загальний строк позовної давності, і звернення до суду відбулось в межах цього строку. Суд вважає помилковою позицію банку про обчислення строку позовної давності з моменту укладення кредитного договору, оскільки в силу неповідомлення споживача про основні умови кредитування, ОСОБА_1 дізнався про порушення своїх прав, також як іпотекодавець, лише з моменту ознайомлення зі змістом рішення суду по справі № 311/4549/15-ц.

Підсумовуючи викладене, суд вважає кредитний договір № 14.13533 від 04.10.2007, таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, інтересам суспільства, його моральним засадам, та інтересам позичальника та іпотекодавця, а відтак його слід визнати недійсним.

З огляду на таке, зустрічний позов ОСОБА_1 в частині визнання недійсним кредитного договору, підлягає до задоволення.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено підстави припинення іпотеки, серед яких, зокрема, зазначено, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору та визнання договору іпотеки недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім`я, по батькові, адресу постійного місця проживання та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; 2) зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність.

Враховуючи, що іпотека є похідною від основного зобов`язання, та покликана забезпечувати його належне виконання, тобто є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, суд вважає, що визнання недійсним кредитного договору має наслідком також й визнання недійсним договору іпотеки.

Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку про визнання недійсним договору іпотеки № 14.13533/1 від 18.02.2010 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , предметом якого є нежитлове приміщення, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 10663685, загальною площею 587 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , тому в цій частині позов також належить задовольнити.

Стосовно позовної вимоги про припинення обтяження та заборони на нерухоме майно, слід зазначити наступне.

Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанова ВП ВС від 05.06.2018, справа № 338/180/17, постанова ВП ВС від 11.09.2018, справа № 905/1926/16, постанова ВП ВС від 30.01.2019, справа № 569/17272/15-ц).

Суд вважає, що у зв`язку із визнанням недійсними кредитного договору та договору іпотеки, для ефективного захисту прав та інтересів позивача за зустрічним позовом, та забезпечення реального виконання судового рішення, є необхідним припинити (скасувати) обтяження з реєстраційним номером обтяження 9534917, вид - заборона на нерухоме майно та з реєстраційним номером обтяження 9534956, вид іпотека, зареєстровані на підставі договору іпотеки № № 14.13533/1 від 18 лютого 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., за реєстр. № 1317.

Підсумовуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні первісного позову АТ КБ «Приватбанк» з огляду на його необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, а зустрічний позов ОСОБА_1 підлягає до задоволення.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з АТ КБ «Приватбанк» належить стягнути судовий збір за подання зустрічного позову у розмірі 2 724, 00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258, 259, 261, 263-265, 268, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору № 14.13533 від 04.10.2007 р. та договору іпотеки 14.13533/1 від 18.02.2010 року, задовольнити.

Визнати недійсним кредитний договір № 14.13533 від 04 жовтня 2007 року, укладений між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_2 .

Визнати недійсним договір іпотеки № 14.13533/1 від 18 лютого 2010 року, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі за № 1317.

Припинити обтяження з реєстраційним номером обтяження 9534917, вид - заборона на нерухоме майно та з реєстраційним номером обтяження 9534956, вид іпотека, зареєстровані на підставі договору іпотеки № № 14.13533/1 від 18 лютого 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 724 (дві тисячі сімсот двадцять чотири) гривні, 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів із дня його проголошення особами, що брали участь у судовому засіданні, а особами, які не брали участі в судовому засіданні протягом 30 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів з дня його проголошення, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Повний текст рішення складено і проголошено 16 листопада 2022 року о 10 год. 37 хв.

Суддя Ігор КОНДРАШОВ