Провадження № 22-ц/802/966/22 Категорія: 18 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Шевчук Л. Я.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Максим`як Жанна Василівна, про визнання недійсними договорів, скасування рішень про державну реєстрацію прав, повернення майна до попереднього стану, за апеляційними скаргами відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 вересня 2022 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 вересня 2022 року, та представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 вересня 2022 року,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом.

Покликалась на те, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 квітня 2021 року та постановою Волинського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року з ОСОБА_2 на її користь відповідно були стягнуті як безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 71125 грн., і 156475 грн та 3836 грн 25 коп. судових витрат, а всього на загальну суму 231436 грн 25 коп.

Також вказувала, що після набрання законної сили вище зазначеними рішеннями судів, відповідач ОСОБА_2 , передбачаючи для себе негативні наслідки у випадку виконання цих судових рішень шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, на підставі договорів: купівлі-продажу житлового будинку, дарування квартири від 10 вересня 2021 року відчужила ці об`єкти нерухомості своєму племіннику - відповідачу ОСОБА_3 , який в той же день зареєстрував на них своє право власності.

Вважаючи дані договори фіктивними та збільшивши позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 просила суд визнати недійсними договори купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , та дарування квартири по АДРЕСА_2 , які укладені між відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та посвідчені приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Максим`як Ж.В. 10 вересня 2021 року, скасувати рішення про державну реєстрацію права власності від 10 вересня 2021 року ухвалені приватним нотаріусом Максим`як Ж. В., повернути майно - житловий будинок АДРЕСА_1 та квартиру по АДРЕСА_2 до попереднього стану.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 вересня 2022 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу, який укладений 10 вересня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стосовно житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 228, посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Максим`як Ж. В. та зареєстрований в реєстрі за №1051. Визнано недійсним договір дарування, який укладений 10 вересня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стосовно квартири за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Максим`як Ж. В. та зареєстрований в реєстрі за №1055. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 1135 грн.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 вересня 2022 року стягнуто з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 7500 грн. У стягненні судових витрат з надання професійної правничої допомоги на користь відповідача ОСОБА_2 відмовлено.

Вважаючи рішення суду першої інстанції від 01 вересня 2022 року та додаткове рішення від 06 вересня 2022 року незаконними та необґрунтованим, відповідач ОСОБА_3 , подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просив їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати - судовий збір у розмірі 3405 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно вважав оспорювані ОСОБА_1 правочини, вчинені відповідачем ОСОБА_2 щодо свого майна, такими що порушують права позивача, та необґрунтовано прийняв рішення про визнання цих договорів недійсними.

Також, на його переконання незаконним є ухвалене судом додаткове рішення про стягнення на користь позивача понесених витрат на правничу допомогу, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують здійснення цих витрат останньою.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 у поданій ним апеляційній скарзі на додаткове рішення місцевого суду від 06 вересня 2022 року, покликаючись на порушення судом норм процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про відшкодування їй витрат на правничу допомогу відмовити та стягнути з неї на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 15000 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції, під час ухвалення додаткового рішення, було порушено принцип пропорційного розподілу судових витрат між сторонами спору у випадку задоволення позовних вимог частково.

У відзиві на апеляційні скарги представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5 , вважаючи, що висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, а оскаржувані відповідачем рішення та додаткове рішення ухвалені судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права, просив залишити їх без змін, а подані апеляційні скарги без задоволення.

Оскільки відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх представники, будучи належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи, повторно не з`явились у судове засідання, а позивач ОСОБА_1 подала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, то суд, керуючись вимогами ст. 372 ЦПК України, ухвалив розгляд справи провести без участі учасників справи.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають з таких підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оспорюваних правочинів їх воля не відповідала зовнішньому її прояву, вони як сторони цих договорів не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, а їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно саме з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , а тому оспорювані договори мають ознаки фіктивних у розумінні статті 234 ЦК України.

Такий висновок суду є правильний.

З наявних в матеріалах справи письмових доказів встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 квітня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів було стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 71125 грн та 3836 грн 25 коп. судових витрат (т. 1 а.с.13-19).

Постановою Волинського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року у цій же цивільній справі стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 156475 грн (т. 1 а.с.23-26).

Таким чином, за вказаними вище рішеннями судів, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 в сумі було стягнуто 231436 грн 25 коп. Зазначені рішення виконуються у примусовому порядку, про що свідчать постанови про відкриття виконавчих проваджень № 67174683, № 67174397 від 19 жовтня 2021 року, винесені державними виконавцями Першого відділу ДВС у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), копії яких приєднані до матеріалів справи (а.с. 10-12 т.1).

Також встановлено, що після набрання законної сили рішенням суду першої інстанції і ухвалення постанови апеляційним судом відповідач ОСОБА_2 10 вересня 2021 року відчужила належні їй житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (за договором купівлі-продажу), та квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (за договором дарування), своєму племіннику відповідачу ОСОБА_3 (т. 1 а.с.55-56, 80-86).

Вказані договори були нотаріально посвідчені приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Максим`як Ж. В. з одночасною реєстрацією права власності на відчужені ОСОБА_2 об`єкти нерухомого майна - житловий будинок і квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем ОСОБА_3 .

Крім того з приєднаних до матеріалів справи письмових доказів: договору купівлі-продажу житлового будинку, договору дарування квартири, повідомлення Першого відділу ДВС у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 13 липня 2022 року № 31367 про стан виконання судових рішень про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слідує, що продавши житловий будинок за 269659 грн відповідач ОСОБА_2 свої грошові зобов`язання перед позивачем ОСОБА_1 так і не виконала, а подарована нею квартира і надалі залишається її місцем реєстрації та проживання.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцю), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Ознака вчинення його лише для виду повинна бути властива діям обох сторін правочину.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочинів фіктивними, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15 (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16 (провадження № 61-835св17).

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що відповідно статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на таке майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Таким чином, встановивши, ті обставини, що оспорювані позивачем договори дарування та купівлі продажу нерухомого майна були укладені членами сім`ї, які не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених даними правочинами, а дії сторін цих договорів були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судових рішень про стягнення грошових коштів, які на той час набрали законної сили, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання зазначених вище договорів недійсними.

Не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і доводи апеляційних скарг відповідачів про незаконність ухваленого судом першої інстанції додаткового рішення про часткове відшкодування позивачу ОСОБА_1 за рахунок відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , понесених останньою та документально підтверджених судових витрат на правничу допомогу, пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, факт понесення судових витрат на правничу допомогу позивачем підтверджується письмовими доказами, а саме договором про надання правничої допомоги та актом наданих послуг, а їх грошова сума цілком відповідає складності справи, ціни позову, значенню справи для сторін спору та принципу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, оскаржувані судові рішення, на думку колегії суддів, відповідають вимогам закону й підстави для їй зміни чи скасування відсутні.

Доводи апеляційних скарг не спростовують вірних висновків суду першої інстанції і являються суб`єктивним тлумаченням норм матеріального та процесуального права відповідачами та не впливають на законність і обґрунтованість оскаржуваних ними рішень.

Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційних скарг без задоволення понесені відповідачами судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги, витрати на правничу допомогу) відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 вересня 2022 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді