Справа №521/7313/19
Провадження №2/521/120/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2022 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Тополевої Ю.В.,

за участю секретарів: Манюка Д.В., Черненко Я.О., Івчук К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 16» Одеської міської ради про скасування наказу про звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

02 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 16» Одеської міської ради з позовом, в якому просила визнати причини пропуску строку для звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів поважними, поновити даний строк та прийняти позовну заяву до розгляду. Визнати незаконним та скасувати Наказ №42-ОС від 14 квітня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Стягнути з КНП «ЦПМСД №16» ОМР на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтований наступними обставинами. 06 січня 2014 року, на підставі особистої заяви, ОСОБА_1 уклала з КУ«ЦПМСД №16» (правонаступником якої є КНП «ЦПМСД №16» ОМР) безстроковий трудовий договір - на невизначений строк, за умовами якого виданий Наказ №21- ОС від 06 січня 2014 року про прийняття позивача на посаду лікаря-стажиста з загальної практики - сімейної медицини 08.01.2014 р. з посадовим окладом згідно штатного розкладу. 01 липня 2014 року, на підставі особистої заяви та сертифікату №002983, КУ«ЦПМСД №16» був виданий Наказ №Ю9-ОС про переведення позивача на посаду лікаря загальної практики - сімейного лікаря з 01 липня 2014 р. з посадовим окладом згідно штатного розкладу. Збільшення тривалості робочого часу з боку керівництва перешкоджало ОСОБА_1 у здійсненні постійного догляду за хворою матір`ю, якого вона потребує відповідно до акту МСЕК та безстрокової довідки №96069 про інвалідність ІА групи, тому позивач прийняла рішення змінити місце роботи. 08 червня 2016 року, в останній робочий день, позивач подала керівництву КУ «ЦПМСД №16» письмову заяву про звільнення за власним бажанням, зазначивши у ній: «у зв`язку з неможливістю продовжувати роботу з поважної причини - догляд за моєю хворою мамою - інвалідом 1А групи» ( ОСОБА_2 , яка страждає на епілепсію), та просила звільнити її з 08 червня 2016 року за частиною першою статті 38 КЗпП України, провести розрахунок, надати копію наказу про звільнення та довідку про заробітну плату за період з 08 січня 2014 року по день звільнення. Проте, як зазначає позивач, отриману відповідачем 08 червня 2016 року зазначену заяву разом із доданими до неї медичними документами, що підтверджують поважність причин звільнення, у канцелярії зареєстровано не було. 09 червня 2016 року позивач звернулася до відповідача для отримання трудової книжки та дізналася, що звільнення не проведено. Позивач вказує, що замість того, щоб звільнити позивача на підставі наданої заяви від 08 червня 2016 року, начальник відділу кадрів ОСОБА_3 та головний лікар Міщенко Н. І., погрожуючи звільнити позивача за прогули без поважних причин змусили написати її заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати на 30 календарних днів з 09.06.2016 р.

В той же день, 09 червня 2016 року, ОСОБА_1 поштою направила заяву про звільнення від 08 червня 2016 року з описом вкладення та повідомленням про вручення, в якій зазначила: «у зв`язку з неможливістю продовжувати роботу з поважної причини - догляд за хворою мамою - інвалідом 1А групи» і просила звільнити її за власним бажанням за ч. 1 ст. 38 КЗпП датою отримання цієї заяви, провести розрахунок, надати копію наказу про звільнення та довідку про заробітну плату за період з 08 січня 2014 р. по день звільнення. 10 червня 2016 року КУ «ЦПМСД № 16» був виданий Наказ №43-від про надання ОСОБА_1 відпустки без збереження заробітної плати на 30 календарних днів, у зв`язку з доглядом за хворою мамою - інвалідом 1А групи, з 09.06.2016 р. по 08.07.2016 р. На думку позивача, зареєстроване поштове відправлення з її заявою про звільнення за власним бажанням від 08 червня 2016 року, надіслане на адресу КУ«ЦПМСД №16» 09 червня 2016 року, відповідач повинен був одержати не пізніше 11 червня 2016 року - фактична дата попередження, а трудовий договір мав бути розірваний по закінченні встановленого частиною першою статті 38 КЗпП України строку, про який позивач просила в цій заяві - в день отримання заяви, тобто, 11 червня 2016 року. Однак заява була зареєстрована відповідачем 04.07.2016 року.

У період з 09 червня 2016 року до 13 червня 2016 року будь-яких відомостей про звільнення від КУ ЦПМСД №16» не надходило, наказ про звільнення і трудова книжка не видавались, тому 13 червня 2016 року ОСОБА_1 подала до КУ«ЦПМСД №16» повторну заяву про звільнення, зазначивши у ній таку ж причину, що була у першій заяві від 08 червня 2016 року - «у зв`язку з неможливістю продовжувати роботу з поважної причини - догляд за моєю хворою мамою - інвалідом 1А групи», до якої також додала вищезазначені медичні документи, і наполягала невідкладно звільнити її 13 червня 2016 року. Відповідач зареєстрував цю заяву, але повідомив, що розгляне її впродовж 1-2 місяців і дасть відповідь після отримання дозволу на звільнення від Департаменту охорони здоров`я. 15 червня 2016 року позивач подала заяву про звільнення за власним бажанням до Департаменту охорони здоров`я та соціального захисту населення Одеської обласної державної адміністрації. Департаментом була надана відповідь від 21 липня 2016 року №14-15-2890/3194 про надіслання КУ«ЦПМСД №16» вказівок і дозволу на звільнення з посади лікаря у зв`язку з тяжким станом здоров`я матері позивача. Проте після отримання відповідачем повторних заяв, від 13 червня 2016 року та від 15 червня 2016 року, а також вказівок від Департаменту охорони здоров`я щодо звільнення, відомостей від КУ «ЦПМСД №16» про звільнення позивача знову не надходило.

24 червня 2016 року позивач подала заяву про звільнення за власним бажанням, в якій просила звільнити її 24 червня 2016 року за частиною третьою статті 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю. 27 червня 2016 була складена відповідь за підписом головного лікаря Міщенко Н. І. про те, що заява від 24 червня 2016 року не підлягає задоволенню через відсутність порушень діючого законодавства з боку КУ «ЦПМСД №16». Відповідач не врахував, що на момент 27 червня 2016 року закінчився максимальний двотижневий строк попередження про звільнення, як за заявою від 13 червня 2016 року, так і за заявою від 08 червня 2016 року, тому, на думку позивача, якщо заява від 24 червня 2016 року не підлягала задоволенню, він зобов`язаний був звільнити її за будь-якою із тих заяв, що були надані раніше. 04 липня 2016 року ОСОБА_1 подала до Приморського районного суду м. Одеси позовну заяву про розірвання трудового договору, у якій просила: розірвати трудовий договір, укладений із КУ «ЦПМСД №16», зобов`язати відповідача звільнити її з посади лікаря за частиною третьою ст. 38 КЗпП, провести остаточний розрахунок, виплатити належні позивачу при звільненні суми, видати трудову книжку. 23 лютого 2017 року Приморським районним судом м. Одеси було відмовлено в задоволенні позовних вимог. Наказом №42-ОС від 14 квітня 2017 року позивач була звільнена з посади лікаря 09 липня 2016 року за прогул без поважних причин за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Про звільнення та видання наказу позивача не повідомлено. 30 травня 2017 року позивачу видано трудову книжку.

Обґрунтовуючи незаконність звільнення, ОСОБА_1 зазначає, що всупереч вимогам закону, під час проведення процедури звільнення, відповідач не врахував надані йому заяви про звільнення за власним бажанням, не вимагав від позивача письмових пояснень, не складав актів про відсутність на робочому місці, тощо і не довів вини позивача у здійсненні прогулу без поважних причин. Як вбачається із Наказу №42-ОС від 14 квітня 2017 року, він винесений на 9 місяців пізніше від дати звільнення - 09 червня 2016 року, а підставою для його винесення стало тільки рішення профспілкового комітету КУ«ЦПМСД №16» від 16.03.2017 року, яке відбулося на 8 місяців пізніше від дати звільнення. Крім того, у наказі не зазначені обставини звільнення, тобто, за який конкретно прогул позивача звільнили, коли саме це відбулося. 29 червня 2017 року, у визначений статтею 233 КЗпП строк, позивач надіслала до Приморського районного суду м. Одеси позовну заяву про визнання звільнення незаконним, зміну дати та зміну формулювання причини звільнення, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, спричиненого затримкою видачі трудової книжки. Відповідач не надав докази, що знаходяться у нього, які складалися ним під час проведення процедури звільнення ОСОБА_1 , і які необхідні були їй для підтвердження незаконності підстав звільнення і обґрунтування позовних вимог. За відсутності необхідних доказів ОСОБА_1 вважала за недоцільне подальше проведення розгляду зазначеної справи №522/11999/17 і надала заяву про залишення позову без розгляду, на підставі якої, 13.09.2018 року суд постановив ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду. В обґрунтування пропуску строку звернення до суду із позовом ОСОБА_1 посилається також на те, що 14 вересня 2018 року та 21 листопада 2018 року вона подавала до Малиновського районного суду м. Одеси заяви про забезпечення доказів, з метою подальшого надання позову про незаконне звільнення, але вони були повернуті судом, через несплату судового збору.

01 липня 2019 року відповідачем було подано відзив на позов із запереченнями проти нього, які обґрунтовані наступними обставинами. 09.06.2016 року ОСОБА_1 надала власноруч написану нею заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати. Згідно наказу КУ «ЦПМСД №16» від 10.06.2016 року №43-від така відпустка була надана їй з 09.06.2016 року по 08.07.2016 року. В період знаходження у відпустці від ОСОБА_1 до КУ «ЦПМСД №16» надійшла заява, датована 13.06.2016 року про її звільнення з займаної посади за ч.1 статі 38 КЗпП України, тобто за власним бажанням. Як вбачається з заяви від 13.06.2016 року, ОСОБА_1 просила звільнити її за власним бажанням у зв`язку з неможливістю продовжувати роботу з поважних причин (догляд за хворою мамою, інвалідом 1 групи А). Виходячи з вимог законодавства, в даному випадку у разі відсутності вказівки працівника ОСОБА_1 в заяві строку, в який він просить його звільнити, звільнення такого працівника повинно відбуватися за умовами статті 38 КЗпП України, а саме після спливу двох тижнів з часу надання заяви про звільнення або після закінчення відпустки. Враховуючи, що ОСОБА_1 , яка звернулася з заявою про звільнення знаходилася у відпустці без збереження заробітної плати, таке звільнення повинно було відбутися після закінчення відпустки, а саме 08.07.2016 року. В протилежному випадку порушувалися права працівника щодо тривалості трудового стажу.

За цей час, виконуючи вимоги Постанови КМУ «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» від 22.08.1996 року №992, керівництвом КУ «ЦПМСД №16» 17.06.2016 року було надано до департаменту охорони здоров`я та соціального захисту населення Одеської обласної державної адміністрації запит щодо дозволу на звільнення молодого спеціаліста ОСОБА_1 , працевлаштування якого здійснювалося за держаним направленням. Такий дозвіл керівництво КУ «ЦПМСД №16» отримало 21.07.2016 року. Між тим, звільнити ОСОБА_1 в КУ «ЦПМСД №16» не було можливості, адже вона 24.06.2016 року надала нову заяву про звільнення, де визначила іншу причину для звільнення. Вказана заява була надана нею до секретаріату КУ «ЦПМСД №16». Вважаючи, що звільнення може відбуватися тільки за однією підставою, надання другої заяви від 24.06.2016 року зі зміною підстав або поважних причин для звільнення, попередня заява про звільнення від 13.06.2016 року вважається відкликаною та керівництвом КУ «ЦПМСД №16» в подальшому не розглядалася.

У своїй новій заяві від 24.06.2016 року ОСОБА_1 зазначила, що просить її звільнити через систематичні порушення КУ «ЦПМСД №16» трудового законодавства за частиною 3 статті 38 КЗпП України. У вказаній заяві від 24.06.2016 року була визначена інша причина звільнення, ніж у заяві від 13.06.2016 року, а саме - порушення трудового законодавства роботодавцем та дата звільнення 24.06.2016 року. Проте, КУ «ЦПМСД №16» не мала можливості задовольнити таку заяву працівника ОСОБА_1 , адже підстав звільнення тією датою, якою просила працівник не було, тобто порушень прав працівника за час праці в установі не виявлено, про що ОСОБА_1 було повідомлено листом від 27.06.2016 року №647. В разі не підтвердження фактів порушення трудового законодавства або не визнання працедавцем такої причини для звільнення працівника як порушення вимог трудового законодавства - розірвання трудового договору з інших підстав неможливе, а рівно як неможливе розірвання трудового договору з причин порушення трудового законодавства у разі незгоди працедавця.

Щодо заяви на звільнення від 08.06.2016 року відповідач зазначає, що вказану заява КУ «ЦПМСД №16» було отримано поштовим листом 04.07.2016 року, про що свідчить вхідний штамп на заяві, а твердження позивачки, що вказану заяву відповідач повинен був отримати раніше є безглуздим. На підтвердження своїх тверджень, позивач не надала жодного доказу, навіть повідомлення про вручення поштового відправлення, на яке вона посилається у своєму позові. Вказана заява ОСОБА_1 була датована 08.06.2016 роком, містила прохання звільнити її за власним бажанням з визначенням причин звільнення - догляд за хворою матір`ю інвалідом 1 групи А та дату звільнення - з часу отримання установою вказаної заяви. Передбачається, що отримавши 04.07.2016 року заяву ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням з поважних причин, перед КУ «ЦПМСД №16», необхідним було дотримання вимог статті 38 КЗпП України щодо звільнення працівника у день, визначений ним, але при наявності поважності причин такого звільнення. Умовами статті 38 КЗпП України, визначено, що такою поважною причиною може бути догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи. Проте, до заяви про звільнення від 08.06.2016 року, що надійшла до установи 04.07.2016 року по перше, не було надано необхідних документів, що підтверджують її родинні зв`язки з особою, якій було надано 1 групу А інвалідності. Про такі обставини ОСОБА_1 була повідомлена листом від 05.07.2016 року №549. КУ «ЦПМСД №16» не мала можливості задовольнити заяву ОСОБА_1 про її звільнення від 08.06.2016 року, що була отримана 04.07.2017 року з двох причин: причини звільнення не були підтверджені належним чином та визначення інших причин звільнення у позовній заяві ОСОБА_1 , наданій до суду 04.07.2016 року про звільнення через порушення трудового законодавства за ч. 3 статті 38 КЗпП України. З вищевикладеного вбачається, що ОСОБА_1 постійно змінювала підстави свого звільнення за наданими нею заявами 13.06.2016р., 24.06.2016р., 04.07.2016р., позову до суду про розірвання трудового договору від 04.07.2016 року. Кожною наступною заявою про звільнення за власним бажанням вона відкликала попередню. Так відбулося з заявами від 13.06.2016 року та з заявою від 24.06.2016 року, заявою, отриманою 04.07.2016 року, позовною заявою від 04.07.2016 року.

При цьому, надання позивачем вищевказаних заяв до КУ «ЦПМСД №16» відбулося в період знаходження у відпустці, закінчення якої 08.07.2016 року, у зв`язку з невизнанням роботодавцем визначених нею причин звільнення станом на 09.07.2016 року, вимагало від неї виходу на роботу. За законодавством працівник не наділений правом залишати роботу у разі надання ним заяви про звільнення з причин порушенням працедавцем трудового законодавства, якщо працедавець не згоден з розірванням трудового договору з вказаних причин, адже за вимогами стаття 21 КЗпП України, трудовий договір визначається як двостороннє зобов`язуюча угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Процес розгляду позовної заяви ОСОБА_1 про розірвання трудового договору, що була надана до суду 04.07.2016 року в суді першої інстанції тривав до 22.11.2017 року. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.02.2017 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 про розірвання трудового договору з підстав ч. 3 ст.38 КЗпП України. Вказане рішення набрало законної сили після перегляду в апеляційній інстанції на підставі ухвали Апеляційного суду Одеської області від 22.11.2017 року. В ході розгляду цивільної справи було досліджено усі викладені фактичні обставини, у тому числі правомірність дій з боку КУ «ЦПМСД №16» щодо розгляду неодноразових заяв ОСОБА_1 про звільнення за різними підставами. Більш того, вказаними судовими рішеннями не було встановлено порушень прав ОСОБА_1 як найманого працівника КУ «ЦПМСД №16». Проте, ані після закінчення відпустки 09.07.2016 року, ані після ухвалення судом рішення про відмову в позові щодо розірвання трудового договору з причин порушення трудового законодавства 22.11.2017 року, ОСОБА_1 до виконання своїх посадових обов`язків не приступила.

Зі свого боку, КУ «ЦПМСД №16» здійснила усі обачні заходи, аби з`ясувати причини відсутності працівника на роботі. Так, за адресою її мешкання було направлено працівника КУ «ЦПМСД №16» з метою з`ясування причин її відсутності на роботі. Крім іншого, до керівництва звернулася завідуюча амбулаторії з доповідними записками, за якими було зафіксовано відсутність на роботі ОСОБА_1 . Враховуючи умисність дій ОСОБА_1 щодо невиходу на роботу, її ігнорування необхідності виходу на роботу порівняно з постійним відвідуванням судових засідань, КУ «ЦПМСД №16» було прийнято рішення звільнити ОСОБА_1 з займаної посади. Тобто, як вбачається, КУ ЦПМСД №16» було дотримано умов вимог статей 147, 148, 149 КЗпП України. Крім іншого, на виконання вимог статті 43 КЗпП України, 02.03.2017 року установа звернулася до Голови профспілкової організації установи з приводу надання дозволу на звільнення ОСОБА_1 . Такий дозвіл КУ «ЦПМСД №16» було отримано та наказом від 14.04.2017 року ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади на підставі п.4 статті 40 КЗпП України, тобто зі спливом одного місяця з дня одержання згоди профспілкового органу на звільнення, про що її було повідомлено у телефонному режимі та направлено відповідний лист від 04.05.2017 року з копією наказу та повідомленням про необхідність отримання трудової книжки.

Обґрунтовуючи заперечення, відповідач також зауважив на пропущенні ОСОБА_1 строку для звернення до суду з позовною заявою про визнання наказу про звільнення незаконним. Виходячи з позовної заяви ОСОБА_1 , вона дізналася про її звільнення за наказом від 14.04.2017 року в травні 2017 року - а саме 30.05.2017 року під час отримання трудової книжки. При цьому, за приписами статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Такий строк підлягає поновленню тільки у разі пропуску з поважних причин. Позовну заяву про визнання наказу про звільнення від 14.04.2017 року незаконним ОСОБА_1 надала до суду 02.05.2019 року, тобто після спливу майже 2 років після звільнення. Враховуючи, що ухвалою суду від 13.09.2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до КУ «ЦПМСД №16» про визнання звільнення незаконним за наказом від 14.04.2017 року, зміну дати та формулювання причини звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було залишено без розгляду, строк на подачу нею повторної позовної заяви з вимогами про визнання звільнення незаконним за наказом від 14.04.2017 року повинна була бути надана у строки, передбачені статтею 233 КЗпП України, тобто до 13.10.2018 року. Проте, до суду позивач звернулася лише після спливу 7 місяців. Обґрунтовуючи пропуск строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, позивач посилається на звернення нею з заявами до суду про забезпечення доказів, за якими вона просила витребувати копію наказу про звільнення тощо від 20.09.2018 року та від 21.11.2018 року. Проте, по-перше, остання її заява була повернута ухвалою суду 23.11.2018 року. З 23.11.2018 року до подання позову 02.05.2019 року минуло майже 5 місяців. По-друге, такі заяви про забезпечення доказів не є поважними причинами пропуску строку для звернення до суду, адже існують процесуальні засоби отримання доказів, що відсутні у позивача, на стадії судового розгляду справи, передбачені вимогами статті 84 ЦПК України.

Також відповідач зазначає, що згідно кваліфікаційного сертифіката №003268 лікаря спеціаліста, ОСОБА_1 було присвоєно звання лікаря-спеціаліста за спеціальністю загальна практика сімейна медицина на підставі наказу Одеського медичного університету від 01.07.2014 року. Також було визначено строк дії сертифікату до 01.07.2019 року. Тобто, 01.07.2019 року строк дії сертифікату витікає. Відповідно, ОСОБА_1 без підтвердження кваліфікації лікаря-спеціаліста не може бути прийнята (або поновлена) на посаді з підстав, передбачених п.1 розділу II Порядку проведення атестації лікарів, затвердженого Наказом МОЗ України 22.02.2019 року №446.

У відкритих судових засіданнях ОСОБА_1 свій позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі. Неодноразово зверталася до суду із заявами про відкладення розгляду справи до закінчення воєнного стану в Україні, із наполяганням щодо розгляду справи лише за наявності письмової згоди позивача на це, що не передбачено діючим ЦПК України, без надання доказів об`єктивної неможливості бути присутньою особисто при розгляді справи в суді. В останнє судове засідання ОСОБА_1 не з`явилася, будучи повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. Ці обставини надали суду підстави для розгляду справи за відсутності належним чином повідомленого позивача про дату, час і місце розгляду справи на підставі статті 223 ЦПК України.

Представник відповідача в ході судового розгляду заперечувала проти задоволення позову ОСОБА_1 з підстав, викладених у відзиві. В останнє судове засідання не з`явилась, надавши суду заяву про розгляд справи без участі представника відповідача, надала оригінали доказів, які були витребувані судом для дослідження в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши позовну заяву, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи наступні обставини.

Згідно наказу КУ «ЦПМСД №16» № 21-ос від 06.01.2014 р. ОСОБА_1 було прийнято на посаду лікаря стажиста з загальної практики - сімейної медицини з 08.01.2014 року (т. 1 а. с. 99).

01.07.2014 року ОСОБА_1 була переведена на посаду лікаря загальної практики - сімейного лікаря відповідно до наказу КУ «ЦПМСД №16» № 109-ос від 01.07.2014 р.(т. 1 а. с. 101).

Відповідно до наказу КУ «ЦПМСД №16» від 10.06.2016 року № 43-від ОСОБА_1 знаходилася у відпустці без збереження заробітної плати з 09.06.2016 р. по 08.07.2016 р. (т. 1 а. с. 9).

13.06.2016 року позивач, перебуваючи у відпустці, звернулася до Головного лікаря КУ «ЦПМСД №16» з заявою про звільнення її з займаної посади за ч.1 ст.38. КЗпП України. Дата, з якої позивач просить її звільнити в заяві відсутня (т. 1 а. с. 10).

17.06.2016 року КУ «ЦПМСД №16» до Департаменту охорони здоров`я та соціального захисту населення Одеської обласної державної адміністрації був направлений лист з проханням надати дозвіл на майбутнє звільнення молодого спеціаліста ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 102).

24.06.2016 року, перебуваючи у відпустці, ОСОБА_1 , звернулася до Головного лікаря КУ «ЦПМСД №16» з заявою про звільнення її з займаної посади за ч.3 ст.38 КЗпП України з 24.06.2016 року у зв`язку з порушенням трудового законодавства роботодавцем (т. 1 а. с. 11).

У зв`язку з поданням 24.06.2016 року ОСОБА_1 другої заяви про звільнення, заява про звільнення, подана нею 13.06.2016 року вважалася відкликаною.

27.06.2016 року КУ «ЦПМСД №16» на адресу ОСОБА_1 було направлено лист, відповідно до якого викладені позивачем обставини не підтверджують порушення трудового законодавства КУ «ЦПМСД №16» та її заява по звільнення з займаної посади за ч. 3 ст. 38 КЗпП України не підлягає задоволенню (т. 1 а. с. 13).

04.07.2016р. до КУ «ЦПМСД №16» надійшла поштою третя заява від ОСОБА_1 , яка ще перебувала у відпустці, про звільнення її із займаної посади за ч. 1 ст. 38 КЗпП України. У вказаній заяві, позивач зазначила дату звільнення - дату одержання заяви. Дата складання заяви про звільнення, як вбачається з самої заяви, - 08.06.2016 року, направлена поштою 09.06.2016 року (т. 1 а. с. 7). Отримання вказаної заяви 04.07.2016 року підтверджується копією журналу вхідної кореспонденції за 2016 рік (т. 2 а. с. 59).

У зв`язку з поданням вказаної заяви про звільнення, заява про звільнення, подана позивачем 24.06.2016 року вважалася відкликаною.

19.07.2016 р. КУ «ЦПМСД №16» на адресу ОСОБА_1 була направлена рекомендованим листом відповідь від 05.07.2016 р. № 549, в якій їй було повідомлено, про те, що вона буде звільнена за ч. 1 ст. 38 КЗпП України, для чого їй необхідно з`явитись для оформлення необхідних документів до установи, та надати необхідні документи, які підтверджують її споріднення з ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 106).

Вказаний лист, направлений на адресу ОСОБА_1 , яка зазначена в її особовій справі, був повернутий установі у зв`язку із закінченням терміну зберігання на поштовому відділенні. ОСОБА_1 на роботу не з`явилась, затребуваних документів не надала. Ця обставина встановлена рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2017 року, яке набрало законної сили 22 листопада 2017 року (т. 1 а. с. 120).

Крім того, 04.07.2016 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси із позовною заявою до КУ «ЦПМСД №16», в якій просила зобов`язати відповідача звільнити її з посади лікаря загальної практики сімейного лікаря шляхом видачі наказу про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України; зобов`язати відповідача внести в трудову книжку відповідний запис про звільнення її з посади лікаря загальної практики сімейного лікаря за частиною третьою статті 38 КЗпП України, згідно поданої заяви від 24.06.2016 року; стягнути на її користь вихідну допомогу у розмірі, передбаченому колективним договором КУ «ЦПМСД №16», але не менше тримісячного заробітку; стягнути на її користь середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки; зобов`язати відповідача провести остаточний розрахунок, виплатити належні їй при звільненні суми, видати трудову книжку, копію наказу про звільнення та довідку про заробітну плату в період з 08.01.2014 року по день звільнення.

23 лютого 2017 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено. 22 листопада 2017 року ухвалою Апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

14 квітня 2017 року, наказом № 42-ос ОСОБА_1 - сімейного лікаря, звільнено із займаної посади 09.07.2016 року за прогули (п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

Спір між сторонами виник з приводу законності звільнення позивача з роботи за прогул без поважних причин.

Пунктом 4) частини 1 статті 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Обґрунтовуючи позов в частині незаконності наказу відповідача про звільнення, ОСОБА_1 посилається на раніше подані нею заяви про звільнення її за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України від 08.06.2016 року та 13.06.2016 року. На думку позивача, роботодавець повинен був здійснити звільнення ОСОБА_1 на підставі будь-якої з цих заяв, так як заяву про відкликання цих заяв позивач не подавала.

Суд не погоджується з цими твердженнями позивача.

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року визначено, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Статтею 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Заява про розірвання трудового договору за ч. 1 ст. 38 КЗпП України була подана ОСОБА_1 13.06.2016 року без зазначення строку розірвання трудового договору, що передбачало застосування до її заяви вимог щодо двотижневого строку письмового попередження про розірвання трудового договору за ініціативою працівника.

24.06.2016 року, до закінчення двотижневого строку попередження про розірвання трудового договору, ОСОБА_1 звернулася вже з іншою заявою про розірвання трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України в зв`язку із невиконанням відповідачем законодавства про працю.

Таким чином, у зв`язку з поданням другої заяви про звільнення від 24.06.2016 року, подана раніше заява від 13.06.2016 року вважалася відкликаною.

В той же час і заява від 24.06.2016 року вважалася відкликаною з моменту отримання відповідачем 04.07.2016 року заяви ОСОБА_1 про звільнення на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, направленою нею що 09.06.2016 року засобами поштового зв`язку.

Вказані обставини встановлені рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.02.2017 року, та не підлягають доказуванню в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Разом із цим, звернення ОСОБА_1 до Приморського районного суду м. Одеси із позовом про зобов`язання відповідача звільнити її за ч. 3 ст. 38 КЗпП України на підставі її заяви, поданої 24.06.2016 року, та подальша активна участь ОСОБА_1 у розгляді вказаної цивільної справи з подальшим оскарженням рішення позивачем в апеляційному порядку дають суду підстави вважати, що заява ОСОБА_1 , надіслана нею 09.06.2016 року, та отримана відповідачем 04.07.2016 року, також вважається відкликаною з моменту подачі позовної заяви до суду. При цьому доводи ОСОБА_1 про те, що заява від 09.06.2016 року зареєстрована відповідачем 04.07.2016 року заднім числом не підтверджується матеріалами справи, та не має значення при вирішенні даного спору, так як ОСОБА_1 протягом розгляду цивільної справи в Приморському районному суді м. Одеси не наполягала на розірванні трудового договору за ч. 1 ст. 38 КЗпП України на підставі заяви, направленої відповідачу поштою 09.06.2016 року.

Таким чином, відповідач дійшов правомірного висновку щодо прогулу ОСОБА_1 без поважної причини, так як її звільнення за заявою від 24.06.2016 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України не відбулось, та ОСОБА_1 повинна була стати до роботи по закінченню відпустки з 09.07.2016 року.

Факт не з`явлення ОСОБА_1 в цей період на роботу також встановлений рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.02.2017 року, та не підлягає доказуванню в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Що стосується доводів ОСОБА_1 щодо порушення процедури її звільнення з роботи за п. 4) ч. 1 ст. 40 КЗпП України, то вони спростовуються наявними матеріалами справи, а саме, копіями рапортів (т. 2 а. с. 25-27), копією рішення первинної профспілкової організації КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 16» (т. 2 а. с. 43), на засідання якої ОСОБА_1 запрошувалася (т. 2 а. с. 50), листом відповідача від 19.07.2016 року № 613, яким відповідач звертається до ОСОБА_1 з вимогою пояснення її відсутності на роботі (т. 1 а. с. 108).

Відмовляючи в позові, суд також вважає, що ОСОБА_1 порушила строки звернення до суду із вказаним позовом.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України, в редакції, яка діяла на час звільнення ОСОБА_1 , працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Трудову книжку ОСОБА_1 отримала 30.05.2017 року, що підтверджується її особистим підписом на особовій картці працівника (т. 2 а. с. 8).

Таким чином, строк звернення до суду із позовом сплинув 01.07.2017 року.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року визначено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Розглядаючи трудові спори після їх попереднього розгляду в КТС, суд з`ясовує і обговорює додержання і причини пропуску як для десятиденного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, так і тримісячного строку звернення до КТС (ст.225 КЗпП), якщо останньою він не був поновлений. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Коли пропущений десятиденний строк не буде поновлено, заява відповідно до ст.85 ЦПК і ст.228 КЗпП залишається без розгляду. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін. При пропуску передбаченого ст.225 КЗпП десятиденного строку без поважних причин необхідності у з`ясуванні інших обставин справи не має.

Суд враховує, що ОСОБА_1 звернулася з відповідним позовом до Приморського районного суду м. Одеси вчасно, однак 12.09.2018 року подала заяву про залишення її позову без розгляду (т. 1 а. с. 135). В подальшому, ОСОБА_1 звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом про скасування наказу про звільнення лише 02.05.2019 року. При цьому доводи ОСОБА_1 щодо пропуску строку звернення до суду пов`язані із збором доказів та її тимчасової непрацездатності судом до уваги не приймаються, так як дві заяви про забезпечення доказів були повернуті судом, остання 23.11.2018 року, та з цього часу до подання позову сплинуло більш ніж 5 місяців, а перебування ОСОБА_1 на лікуванні було в період з 17 жовтня по 06 листопада 2018 року, та також не може бути підставою для поновлення строку для подачі позову.

Таким чином, суд не вбачає підстав для поновлення строків для звернення з вказаною позовною заявою.

Керуючись ст. ст. 38, 40, 233 КЗпП України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 258-259, 267, 268, ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 16» Одеської міської ради, 65074, м. Одеса, вул. Івана і Юрія Лип, 1, про скасування наказу про звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення виготовлено 22 грудня 2022 року.

Суддя: Ю.В. Тополева