Номер провадження: 22-ц/813/1111/22
Справа № 492/1367/18
Головуючий у першій інстанції Варгаракі С. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Більчука Олександра Олександровича інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРКС.КАПІТАЛ» на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 02 травня 2019 року по справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу та за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРКС.КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди в порядку суброгації, -

в с т а н о в и в:

28 серпня 2018 року Моторне (транспортне) страхове бюро України (надалі за текстом - МТСБУ, позивач) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі за текстом - відповідач) про стягнення 17 896,32 грн, в рахунок відшкодування шкоди в порядку регресу, витрат по сплаті судового збору посилаючись на те, що 07 січня 2017 року з вини відповідача сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої автомобіль марки «HONDA», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , отримав механічні пошкодження. Після настання страхового випадку власнику застрахованого майна позивачем було відшкодовано шкоду в розмірі 17 896,32 грн. Вказана сума відповідачем у справі в добровільному порядку позивачу не сплачується у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду.

22 листопада 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «МАРКС.КАПІТАЛ» (надалі за текстом - ТОВ «МАРКС.КАПІТАЛ», позивач) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі за текстом - відповідач) про стягнення 37 278,00 грн, в рахунок відшкодування шкоди в порядку регресу, витрат по сплаті судового збору посилаючись на те, що 07 січня 2017 року з вини відповідача сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої автомобіль марки «HONDA», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , отримав механічні пошкодження. Після настання страхового випадку власнику застрахованого майна позивачем було відшкодовано шкоду в розмірі 37 278,00 грн. Вказана сума відповідачем у справі в добровільному порядку позивачу не сплачується у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду.

Заочним рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 11 січня 2018 року позов ТОВ «МАРКС.КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу - задоволено.

Суд стягнув з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ТОВ «МАРКС.КАПІТАЛ» (36020, м. Полтава, вул. 1100-річчя Полтави, 140А/22, ), суму страхового відшкодування в розмірі 37 278 (тридцять сім тисяч двісті сімдесят вісім) гривень 00 копійок та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 600 грн (тисяча шістсот) гривень 00 копійок.

Ухвалою Арцизького районного суд Одеської області від 12 грудня 2018 року заочне рішення Арцизького районного суду Одеської області від 11 січня 2018 року скасовано за заявою відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Арцизького районного суд Одеської області від 16 січня 2019 року справу за позовною заявою ТОВ «МАРКС.КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення 37 278,00 грн, в рахунок відшкодування шкоди в порядку регресу було передано для вирішення питання про об`єднання.

Ухвалою Арцизького районного суд Одеської області від 17 січня 2019 року цивільну справу за позовною заявою ТОВ «МАРКС.КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення 37 278,00 грн, в рахунок відшкодування шкоди в порядку регресу було об`єднано в одне провадження з цивільною справою за позовною заявою МТСБУ до ОСОБА_1 про стягнення 17 896,32 грн, в рахунок відшкодування шкоди в порядку регресу, витрат по сплаті судового збору.

Представник позивача МТСБУ в судове засідання не з`явився, але надав до суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити.

Представник позивача ТОВ «МАРКС.КАПІТАЛ» в судове засідання не з`явився, але надав до суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, але надав до суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги визнав частково.

Останнім рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 02 травня 2019 року у позові Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу - відмовлено.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРКС.КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу - задоволено частково.

Суд стягнув з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ТОВ «МАРКС.КАПІТАЛ» (36020, м. Полтава, вул. 1100-річчя Полтави, 140А/22, ), суму страхового відшкодування в розмірі 21 475 (двадцять одна тисяча чотириста сімдесят п`ять) гривень 59 копійок та витрати по сплаті судового збору в розмірі 921 (дев`ятсот двадцять одну) гривню 60 копійок.

В апеляційній скарзі адвокат Більчук Олександр Олександрович в інтересах позивача, ТОВ «МАРКС.КАПІТАЛ», просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норми процесуального та матеріального права.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони про розгляд справи сповіщались належним чином та завчасно. Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Отже, судом апеляційної інстанції переглядається в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, яким частково задоволенні позовні вимоги ТОВ «МАРКС.КАПІТАЛ».

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У статті 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком в межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування. У разі коли страхова сума становить певну частку вартості застрахованого предмета договору страхування, страхове відшкодування виплачується у такій же частці від визначених по страховій події збитків, якщо інше не передбачено умовами страхування (частини 16, 17 статті 9 Закону України «Про страхування»).

Договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору (частина 1 статті 16 Закону України «Про страхування»).

Згідно із частиною 1 статті 25 Закону України «Про страхування», здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

«Відповідно до положень ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування" від дня страхового випадку внаслідок заміни кредитора у зобов`язанні з відшкодування шкоди до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат й у межах загального строку позовної давності, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані страхувальнику збитки.

Відповідно до частини другої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений у випадках, встановлених законом.

Такий випадок встановлено статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України "Про страхування" згідно із якими до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

За цією нормою страхувальник, який отримав майнову шкоду в деліктному правовідношенні набув право вимоги відшкодування до заподіювача й строк такої вимоги почав спливати у момент заподіяння шкоди, але у зв`язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов`язанні є потерпілий) до заподіювача із залишком строку позовної давності, оскільки відповідно до статті 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

У спірному зобов`язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. При цьому строк позовної давності у страховому зобов`язанні є загальним (три роки) та його перебіг починається від дня настання страхового випадку.

У справі, яка переглядається, суд касаційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що від дня страхового випадку внаслідок заміни кредитора у зобов`язанні з відшкодування шкоди до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат та у межах загального строку позовної давності переходить право вимоги до особи, яка відповідальна за завдані страхувальнику збитки.

За таких обставин, які свідчать про перехід до страховика права вимоги, а не набуття ним такого права правильним і обґрунтованим є застосування до спірних правовідносин статей 257, 262, 512, 993 ЦК України, а не частини шостої статті 261, статті 1191 ЦК України, на які посилається заявник, оскільки стаття 1191 ЦК України застосовується до деліктних правовідносин, а стаття 993 ЦК України - до договірних, що мають місце у справі, яка переглядається (правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 грудня 2013 року у справі №6-112цс13 щодо суброгації та регресу).

Судом першої інстанції встановлено, що 07 січня 2017 року, ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «DAEWOO LANOS» д/н НОМЕР_3 в м. Одеса по вул. Старопортофранківській, 26, порушив п. п. 12.1, 12.3 ПДР України, в результаті чого скоїв зіткнення з транспортним засобом марки «Хонда» д/н НОМЕР_1 , транспортні засоби отримали механічні пошкодження. На час транспортної пригоди водій ОСОБА_1 , не мав договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Вина ОСОБА_1 , у скоєнні вище зазначеної ДТП підтверджується постановою Приморського районного суду Одеської області від 21 лютого 2017 року (справа №522/1236/17).

Згідно із копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником автомобіля «Хонда» д/н НОМЕР_1 , є ОСОБА_3 , який в свою чергу, відповідно довіреності від 02.02.2015 уповноважив ОСОБА_2 , щодо представництва інтересів ОСОБА_3 з питань вчинення правочинів щодо експлуатації, користування та розпорядження автомобілем «Хонда» д/н НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 звернувся із відповідною заявою 14 березня 2017 року та повідомленням про страхове відшкодування завданої шкоди 10 січня 2017 року до МТСБУ (т. 2, а.с. 6-7).

Також ОСОБА_2 звернувся із відповідною заявою про страховий випадок 10 січня 2017 року до СК Саламандра-Україна (т. 1, а.с. 6-7).

Відповідно до п. п. 3.1, 4.3.2, 4.4.2, копії договору добровільного страхування наземного транспорту ОСАГО+ №04-1.0024375.001 від 22.04.2016, автомобіль «Хонда» д/н НОМЕР_1 було застраховано ОСОБА_2 та у разі пошкодження транспортного засобу внаслідок ДТП без вини водія при встановленні винної особи у розмірі 100 000 грн.

Згідно звіту №25-01/2/4 від 27.02.2017 складеного ТОВ «Дельфи Групп» (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №915/16 від 21.11.2016) про визначення вартості відновлювального ремонту та матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу марки «Хонда» д/н НОМЕР_1 , складає 21 475,59 грн (т. 2, а.с. 15-22).

Відповідно до розрахунку страхового відшкодування складеного до страхового акту №0014023.01.17/1 складений начальником департаменту врегулювання збитків ПрАТ «Саламандра-Україна» вартість відновлювального ремонту та матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу марки «Хонда» д/н НОМЕР_1 , складає 37 278,00 грн (т. 1, а.с. 13).

Суд, з урахуванням положень ст. 102 ЦПК України приходить до висновку, що у якості належного та допустимого доказу вартості відновлювального ремонту та матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу марки «Хонда» д/н НОМЕР_1 слід прийняти звіт №25-01/2/4 від 27.02.2017, про визначення величини матеріального збитку, внаслідок пошкодження при ДТП, при цьому суд не приймає до уваги розрахунок страхового відшкодування складеного до страхового акту №0014023.01.17/1, оскільки суду не надано доказів того, що начальник департаменту врегулювання збитків ПрАТ «Саламандра-Україна» є експертом або спеціалістом у галузі оціночної діяльності, крім того вказаний розрахунок не відповідає вимогам викладеним у ст. 102 ЦПК України.

Як вбачається з копії платіжного доручення №481 від 09.02.2017, ПрАТ «СК «Саламандра-Україна» було сплачено страхове відшкодування у сумі 37 278,00 грн (т. 1, а.с. 21).

25 травня 2017 року між ТОВ «МАРКС.КАПІТАЛ» та ПрАТ «СК «Саламандра-Україна» укладено договір про надання фінансових послуг факторингу №01/25.05.2017.

За умовами правочину ПрАТ «СК «Саламандра-Україна» (клієнт) передає ТОВ «МАРКС.КАПІТАЛ» (фактор), а фактор приймає і зобов`язується оплатити клієнтові усі права вимоги за грошовими зобов`язаннями, що перейшли до клієнта як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договорами страхування (далі «регресні вимоги»). Перелік вимог визначено у Додатку №1 до цього договору.

За цим договором фактор займає місце клієнта (як кредитора) по всім регресним вимогам клієнта згідно Додатку №1 до договору, у тому числі права одержання від боржника сум основного боргу, відсотків, неустойок у повному обсязі. Права за регресними вимогами переходять від клієнта до фактора з моменту набрання чинності даним договором.

Статтею 1191 ЦК України та п. 38.2.1 ст. 38 Закону передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Таким чином, відповідно до ст. 1191 ЦК України та п. 38.2.1 ст. 38 Закону після проведення виплати потерпілій особі у ТОВ «МАРКС.КАПІТАЛ» виникло право зворотної вимоги до відповідача.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки ПрАТ «СК «Саламандра-Україна» відповідно до Закону здійснило відшкодування шкоди за водія транспортного засобу, який спричинив ДТП і не мав договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, то відповідно до ст. ст. 1166, 1188, ч. 1 ст. 1191 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», договору про надання фінансових послуг факторингу №01/25.05.2017 від 25.05.2017 та звіту №25-01/2/4 від 27.02.2017 про визначення вартості відновлювального ремонту та матеріального збитку, позов ТОВ «МАРКС.КАПІТАЛ» про стягнення з ОСОБА_1 виплаченого відшкодування підлягає частковому задоволенню.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь ТОВ «МАРКС.КАПІТАЛ» підлягають стягненню понесені документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним вимогам. «1 600 х ((21 475,59 х 100%) 37 278) = 921,60»

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства - обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем, ТОВ «МАРКС.КАПІТАЛ», доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, оскільки за договором добровільного страхування наземного транспорту ОСАГО+ №04-1.0024375.001 від 22.04.2016, автомобіль «Хонда» д/н НОМЕР_1 було застраховано ОСОБА_2 та сплати потерпілому ПрАТ «СК «Саламандра-Україна» страхового відшкодування в сумі 37 278,00 грн, то як встановлено статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, до особи, відповідальної за завдані збитки.

Так, до спірних правовідносин підлягає врахуванню правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, (провадження №14-176цс18) (пункти 68-70): стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 зазначеного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією».

«Згідно зі статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією (постанова Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі №523/3212/19 (провадження №61-12680св20)).

Встановлено, що відповідно до п. п. 3.1, 4.3.2, 4.4.2, договору добровільного страхування наземного транспорту ОСАГО+ №04-1.0024375.001 від 22.04.2016, автомобіль «Хонда» д/н НОМЕР_1 було застраховано ОСОБА_2 та у разі пошкодження транспортного засобу внаслідок ДТП без вини водія при встановленні винної особи у розмірі 100 000 грн.

Також 10 січня 2017 року потерпілий ОСОБА_2 звернувся із відповідною заявою про страховий випадок до СК Саламандра-Україна (т. 1, а.с. 6-7).

Згідно копії платіжного доручення №481 від 09.02.2017 ПрАТ «СК «Саламандра-Україна» було сплачено потерпілому страхове відшкодування у сумі 37 278,00 грн (т. 1, а.с. 21).

Отже, у страховика виникло право вимоги до особи, винної у ДТП, в порядку суброгації.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, правову позицію Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що страхове відшкодування підлягає відшкодовано в порядку регресу. Згідно зі статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Отже, до позивача, ТОВ «МАКРС.КАПІТАЛ», перейшло право вимоги до особи, винної у ДТП, відповідача ОСОБА_1 , у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто 37 278, 00 грн.

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, у даному випадку в судовому засіданні позивачем доведено належним чином, що відповідач порушив його права на отримання страхового відшкодування в порядку суброгації, в розмірі 37 278, 00 грн. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України право позивача підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, вимоги позивача, ТОВ «МАРКС.КАПІТАЛ», є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 89, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування», у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач, ТОВ «МАРКС.КАПІТАЛ», поніс та документально підтвердив сплату судового збору при подачі позовної заяви в сумі 1 600,00 грн (т. 1, а.с. 3) та при подачі апеляційної скарги в сумі 2 400,00 грн (т. 2, а.с. 106), тому у зв`язку із задоволення позову та апеляційної скарги підлягає присудженню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 4 000,00 грн (1 600,00 грн + 2 400,00 грн).

Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Більчука Олександра Олександровича інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРКС.КАПІТАЛ» задовольнити, рішення Арцизького районного суду Одеської області від 02 травня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРКС.КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди в порядку суброгації задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРКС.КАПІТАЛ» (36020, м. Полтава, вул. 1100-річчя Полтави, 140А/22, ), суму страхового відшкодування в розмірі 37 278,00 (тридцять сім тисяч двісті сімдесят вісім) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРКС.КАПІТАЛ» (36020, м. Полтава, вул. 1100-річчя Полтави, 140А/22, ), витрати по сплаті судового збору в сумі 4 000,00 грн (чотири тисячі) гривень 00 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 15 грудня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік