Справа № 2-1340/09 Провадження № 4-с/450/1/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Данилів Є.О.

при секретарі Ориняк Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) щодо не зняття арешту та заборони відчуження майна

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на відмову у знятті арештута заборони відчуження з нерухомого майна.

Скаржник свої вимоги мотивувала тим, що 22.05.2013 року Пустомитівським районним судом Львівської області було видано виконавчий лист № 450/932/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 51 947,43 на користь ПАТ Банк «Фінанси та Кредит». На виконанні Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебували такі виконавчі провадження з примусового виконання виконавчого листа Пустомитівського районного суду Львівської області за № 450/932/13-ц від 22.05.2013 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 51 947,43 грн.: - ВП № 39328971, що було відкрито постановою головного державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Турко Н.О. від 13.08.2013; - ВП № 44066881, що було відкрито постановою головного державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Турко Н.О. від 22.07.2014; - ВП № 52521108, що було відкрито головним державним виконавцем Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 07.10.2016.

Зокрема, в межах ВП № 39328971 арешт на майно боржника та заборону на його відчуження накладено постановою від 13.08.2013, в межах ВП № 44066881 - постановою від 22.07.2014 та в межах ВП № 52521108 - постановою від 07.10.2016. За результатами виконання вказаних виконавчих проваджень (ВП № 39328971, ВП № 44066881, ВП № 52521108) виконавчий документ щоразу повертався стягувану через відсутність у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем в заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІУ від 21.04.1999 та п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-УІП від 02.06.2016), про що були винесені відповідні постанови від 26.06.2014 (в межах ВП № 39328971), від 30.12.2014 (в межах ВП № 44066881) та від 29.03.2017 (в межах ВП № 52521108).

Постановою від 29.03.2017 (в межах ВП № 52521108), якою було останній раз повернуто стягувачу виконавчий лист, було визначено право повторного пред`явлення виконавчого документа у строк до 29.03.2020.

Однак, у подальшому (після останнього повернення виконавчого документа згідно постанови від 29.03.2017) Банк повторно не звертався до органу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання виконавчого листа Пустомитівського районного суду Львівської області № 450/932/13-ц від 22.05.2013 та жодні виконавчі провадження з його виконання не відкривались.

В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться записи про обтяження - арешт нерухомого майна ОСОБА_1 згідно: постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 39328971 від 13.08.2013, виданої Личаківським ВДВС Львівського МУЮ (запис про обтяження № 2821926 від 10.10.2013, обтяжувач: Личаківський відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції); постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № ВП44066881 від 22.07.2014, виданої Личаківським ВДВС Львівського МУЮ (запис про обтяження № 6482299 від 28.07.2014, обтяжувач: Личаківський відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції); постанови про арешт майна боржника № 52521108 від 07.10.2016, виданої Личаківським ВДВС м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області (запис про обтяження № 19649595 від 27.03.2017, обтяжував: Личаківський відділ державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області).

Однак, листом начальника відділу Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Шургот І. № 52308 від 15.12.2021 року, їй було повідомлено, на виконанні у Личаківському відділі державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебували виконавчі провадження № 39328971, 44066881, 52521108 з примусового виконання виконавчого листа №450/932/13-ц від 22.05.2013; 26.06.2014, 30.12.2014, 29.03.2017 державним виконавцем, керуючись п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанови про повернення виконавчого документа стягувану; згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження вказаний виконавчий документ на виконання повторно не надходив.

Одночасно даним листом, орган державної виконавчої служби, покликаючись на норми ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження, п. 9.9. Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом МЮУ № 2274/5 від 25.12.2008, п. 2 Розділу XI Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затвердженого наказом МЮУ № 1829/5 від 07.06.2017, повідомив, що правові підстави для скасування заходів примусового виконання рішення відсутні, а також відсутня можливість надати копії постанов про арешт майна боржника, у зв`язку із закінченням терміну їх зберігання.

В судове засідання скаржник (боржник) ОСОБА_1 не з`явилася, подала клопотання про розгляд скарги у її відсутності.

Личаківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) та стягувач ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду скарги, проте згідно ч.2 ст.450 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду скарги.

Згідно ч. 2 ст. 450 ЦПК неявка державного виконавця, який належним чином був повідомленим про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду. Тому суд вважає за можливе розглянути справу без участі державного виконавця на підставі наявних в справі доказів.

Суд, дослідивши матеріали, дійшов наступного висновку.

На підставі ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

22.05.2013 року Пустомитівським районним судом Львівської області було видано виконавчий лист № 450/932/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 51 947,43 грн. на користь ПАТ Банк «Фінанси та Кредит».

Судом встановлено, що на виконанні у державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Турко Н.О. перебувало виконавче провадження № 39328971 з примусового виконання виконавчого листа № 450/932/13-ц від 22.05.2013 року, виданого Пустомитівським районним судом Львівської області за результатами розгляду цивільної справи № 450/932/13-ц про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» боргу в сумі 51185 грн. 57 коп., судові витрати, що були останнім сплачені при подачі позовної заяви в суд в розмірі 511 грн. 86 коп. та 250 гривень інформаційно-технічного забезпечення судового процесу.

Як вбачається із матеріалів скарги, в межах даного виконавчого провадження, 13.08.2013 року державним виконавцем Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Турко Н.О. винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , оскільки вимоги виконавчого документа останнім на той час не виконувались.

Судом встановлено, що на виконанні у державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Турко Н.О. перебувало виконавче провадження № 44066881 з примусового виконання виконавчого листа № 450/932/13-ц від 25.06.2010 року, виданого Пустомитівським районним судом Львівської області за результатами розгляду цивільної справи № 450/932/13-ц про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» боргу в сумі 51185 грн. 57 коп., судові витрати, що були останнім сплачені при подачі позовної заяви в суд в розмірі 511 грн. 86 коп. та 250 гривень інформаційно-технічного забезпечення судового процесу.

Як вбачається із матеріалів скарги, в межах даного виконавчого провадження, 22.07.2014 року державним виконавцем Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Турко Н.О. винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , оскільки вимоги виконавчого документа останнім на той час не виконувались.

Судом встановлено, що на виконанні у державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Турко Н.О. перебувало виконавче провадження № 52521108 з примусового виконання виконавчого листа № 450/932/13-ц від 22.05.2013 року, виданого Пустомитівським районним судом Львівської області за результатами розгляду цивільної справи № 450/932/13-ц про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» боргу в сумі 51185 грн. 57 коп., судові витрати, що були останнім сплачені при подачі позовної заяви в суд в розмірі 511 грн. 86 коп. та 250 гривень інформаційно-технічного забезпечення судового процесу.

Як вбачається із матеріалів скарги, в межах даного виконавчого провадження, 07.10.2016 року державним виконавцем Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Турко Н.О. винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , оскільки вимоги виконавчого документа останнім на той час не виконувались.

Згідно з відомостями Інформаційної довідки 286283866, 286289723 з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ОСОБА_1 зареєстровано обтяження: арешт нерухомого майна, підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, 39328971, 13.08.2013 року Личаківський ВДВС МУЮ; об`єкт обтяження: арешт на все майно.

За результатами виконання вказаних виконавчих проваджень (ВП № 39328971, ВП № 44066881, ВП № 52521108) виконавчий документ щоразу повертався стягувачу через відсутність у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем в заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІУ від 21.04.1999 та п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016), про що були винесені відповідні постанови від 26.06.2014 (в межах ВП № 39328971), від 30.12.2014 (в межах ВП № 44066881) та від 29.03.2017 (в межах ВП № 52521108).

Постановою від 29.03.2017 (в межах ВП № 52521108), якою було останній раз повернуто стягувачу виконавчий лист, було визначено право повторного пред`явлення виконавчого документа у строк до 29.03.2020.

Однак, у подальшому (після останнього повернення виконавчого документа згідно постанови від 29.03.2017) Банк повторно не звертався до органу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання виконавчого листа Пустомитівського районного суду Львівської області № 450/932/13-ц від 22.05.2013 та жодні виконавчі провадження з його виконання не відкривались.

Однак, листом Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) було повідомлено, що відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження, п. 9.9. Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом МЮУ № 2274/5 від 25.12.2008, п. 2 Розділу XI Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затвердженого наказом МЮУ № 1829/5 від 07.06.2017, правові підстави для скасування заходів примусового виконання рішення відсутні, а також відсутня можливість надати копії постанов про арешт майна боржника, у зв`язку із закінченням терміну їх зберігання.

Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

До передбачених законом обмежень у здійсненні права власності відносяться заходи примусового виконання судових рішень, які застосовуються в межах виконавчого провадження, в тому числі, арешт майна боржника, як складова звернення стягнення на майно боржника згідно Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 1 Закону України Про виконавче провадження №1404-8, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону України Про виконавче провадження №1404-8 встановлено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Частина 4 ст. 59 Закону № 1404-8, містить вичерпний перелік підстав, за яких державний виконавець знімає арешт з майна боржника. В усіх інших випадках арешт знімається за рішенням суду (ч.5 ст.59 Закону).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У кожній справі, в якій ідеться про порушення права власності, Європейський суд з прав людини перевіряє дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та збереженням фундаментальних прав особи. Насамперед, спираючись на те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (рішення у справі Спорронг та Лонрот проти Швеції ).

Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

В силу статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Арешт майна - тимчасове позбавлення власника права користування та розпорядження майном, тривалість якого встановлюється вповноваженою особою у спосіб, визначений законодавством.

Аналізуючи наведені норми законодавства, суд вважає, що накладення арешту на майно боржника є винятковим заходом обмеження права власності фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням.

Відповідно до п.7 ч.4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є, крім іншого, погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Таким чином, підставою для зняття арешту з майна боржника згідно п. 7 ч. 4 ст. 59 ЗУ Про виконавче провадження'' є одночасне настання двох юридичних фактів: 1) погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів; 2) можливість забезпечення виконання рішення в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Законодавець передбачив імперативний обов`язок державного виконавця зняти арешт з усього майна (коштів) боржника або його частини за настання вищезазначеного складу юридичних фактів.

Відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Отже, прийняті державним виконавцем заходи у вигляді арешту майна боржника втратили свою актуальність та є такими, що порушують право власності скаржника на вільне розпорядження своїм майном.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Тобто право власності охороняється конвенційними та конституційними нормами, нормами цивільного законодавства та може бути обмежено у виконавчому провадженні лише тимчасово, з метою виконання судового рішення. Арешт майна боржника та заборона його відчуження під час здійснення виконавчого провадження мають тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками триваючого (чинного) виконавчого провадження.

Відтак, не зняття органом державної виконавчої служби арештів з майна боржника у виконавчих провадженнях при поверненні виконавчого документа стягувачеві є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право такого боржника підлягає захисту шляхом зобов`язання органу державної виконавчої служби зняти накладений арешт.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 27.03.2020 у справі № 817/928/17 (провадження №К/9901/20268/18).

Згідно ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч 5 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 5 постанови № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» вказав, що у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог ст. 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено ст. 60 Закону про виконавче провадження.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.10.2020 у справі № 204/2494/20 (провадження № 61-12505 св 20), повернення державним виконавцем своєю постановою виконавчого документа стягувану, не змінює характеру правовідносин та вимоги боржника про скасування арешту майна боржника не можуть розглядатись у позовному провадженні, оскільки у такому випадку позивач одночасно має бути й відповідачем, так як її майно арештовано державним виконавцем і вона є боржником за виконавчим провадженням, що є неможливим відповідно до вимог статей 42. 48, 175, 447 ЦПК України.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24.05.2021 у справі № 712/12136/18 (провадження № 6І-4726сво19) зроблено висновок про те, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту' з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Аналогічний правовий висновок також викладено у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.09.2021 у справі № 369/3757/20 (провадження № 61-3588 св 21).

Згідно ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до положень ч.1 та ч. 2 ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Так у справі Delcourt v. Belgium Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод , право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Водночас у справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (Perez de Raela Cavaniles v. Spain , Beles and others v. the Czech Republic , RTBF v. Belgium).

Також згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

У рішенні по справі Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

З матеріалів справи вбачається, що виконавчі провадження щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості завершені відповідно до п.2 ст. 37 ЗУ Про виконавче провадження та на виконанні Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) не перебувають.

Суб`єктом оскарження не доведено і судом не встановлено наявності законних підстав для перебування на теперішній час нерухомого та рухомого майна, належного ОСОБА_1 під арештом.

За таких обставин, накладення арешту на майно скаржника на даний час є безпідставним, тому підлягає зняттю і здійснити вказане слід зобов`язати орган, який його наклав.

Щодо вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (зі спеціального розділу) записи про обтяження щодо майна ОСОБА_1 , то суд виходить з наступного.

Згідно ст. 31-1 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено, що реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 про скасування арешту майна, а згідно ст. 31-1 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться виключно на підставі рішень, то суд рахує, що вимога заявника про зобов`язання Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (зі спеціального розділу) записи про обтяження щодо майна є передчасною та не може бути розглянута судом під час розгляду скарги в порядку, передбаченому Розділом VII ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 447-453 ЦПК України, ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України, ст..ст. 1,2 37, 59 ЗУ Про виконавче провадження, суд-

постановив:

скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) щодо не зняття арешту та заборони відчуження майна, - задоволити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) щодо не зняття (скасування) арешту та заборони відчуження майна ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , у виконавчих провадженнях № 39328971, № 44066881, № 52521108.

Зобов`язати Личаківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) зняти (скасувати) арешти та заборони відчуження майна ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП: НОМЕР_1 , що накладені постановою Личаківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 13.08.2013 у виконавчому провадженні № 39328971, постановою Личаківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22.07.2014 у виконавчому провадженні № 44066881, постановою Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області про арешт майна боржника від 07.10.2016 у виконавчому провадженні № 52521108.

В задоволенні решти вимог скарги - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

СуддяЄ. О. Данилів