КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 361/39/22 Головуючий у суді І інстанції Василишин В.О.
Провадження № 22-ц/824/8119/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Броварськогоміськрайонного суду Київської області від 25 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 11 вересня 2019 року він перебуває з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, дітей від якого немає. Сімейне життя сторін не склалося, шлюбні стосунки між ними фактично припинені, спільне господарство не ведеться і подальше подружнє життя та збереження шлюбу неможливе. Просить розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачем, так як він суперечить його інтересам та носить лише формальний характер.

Заочним рішенням Броварськогоміськрайонного суду Київської області від 25 травня 2022 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 11 вересня 2019 року Оболонським районним у м. Києві ВДРАЦС ГТУЮ у м. Києві, актовий запис № 1572. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторони не підтримують шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства, позивач наполягає на розірванні шлюбу, так як збереження суперечить його інтересам, а тому, враховуючи принцип добровільності шлюбу, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, а шлюб між позивачем та відповідачем - розірванню, оскільки подальше його збереження є неможливим.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи,неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що фактично сторони швидко помирились після подання позову про розірвання шлюбу, не припиняли спільно проживати однією сім`єю та вести спільне господарство, однак, суд першої інстанції, розглянувши справу за відсутності сторін, не з`ясував з якого саме часу між ними були припинені шлюбно-сімейні відносини та ведення спільного домашнього господарства, у зв`язку з чим зробив передчасний висновок, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливе.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов, хоча копію ухвали про відкриття апеляційного провадження разом з апеляційною скаргою та доданими до неї матеріалами вона отримала засобами поштового зв`язку, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Сторони у судові засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до суду не повідомили, в апеляційній скарзі позивач просив провести розгляд справи без його участі та участі його представника, відтак колегія суддів дійшла висновку, що неявка учасників справи відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

30 листопада 2022 року до суду апеляційної інстанції надійшла заява позивача про відкликання апеляційної скарги з підстав, передбачених частиною третьою статті 364 ЦПК України.

Так, одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, що відповідно до частини третьої статті 13 ЦПК України передбачає у тому числі можливість для учасника справи розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частини третьої статті 364 ЦПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відкликати її до постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Згідно із вимогами пункту 2 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, якщо до постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження особа, яка подала скаргу, подала заяву про її відкликання.

За змістом наведених норм процесуального закону, відкликати апеляційну скаргу можна до початку провадження у справі в апеляційному суді, тобто до постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Як свідчать матеріали справи, апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Броварськогоміськрайонного суду Київської області від 25 травня 2022 року було відкрите 20 червня 2022 року, а після надходження витребуваних із суду першої інстанціїматеріалів справи № 361/39/22, 8 серпня 2022 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) її учасників.

Ураховуючи, що заява про відкликання апеляційної скарги подана до суду після постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а позивач та/або його представник у судове засідання, яке неодноразово відкладалося, не з`явилися, вказану заяву необхідно залишити без задоволення та продовжити розгляд справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 11 вересня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у Оболонському районному у м. Києві ВДРАЦС ГТУЮ у м. Києві, про що складено відповідний актовий запис № 1572.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував, що від спільного подружнього життя сторони дітей не мають.

Із матеріалів позовної заяви вбачається, що місце проживання позивача значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно отриманих судом першої інстанції на виконання вимог частини шостої статті 187 ЦПК України довідок місце проживання відповідача значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2 .

Статті 15 ЦК України та 4 ЦПК України передбачають право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Встановлено, що між сторонами не склалися нормальні сімейні відносини з різних причин, фактично шлюбно-сімейних стосунків вони не підтримують та спільного господарства не ведуть, а позивач при зверненні до суду був впевнений, що сім`я розпалася остаточно та її збереження суперечитиме його інтересам.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до статті 24 СК України шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

У частині першій статті 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Отже, збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а сторони під час всього розгляду справи не мали наміру зберігати свій шлюб.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач заперечував можливість збереження шлюбу з відповідачем, посилаючись на те, що вони не підтримують шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства, наполягав на розірванні шлюбу, так як його збереження суперечить його інтересам.

Судом встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що спільне життя позивача з відповідачем не складається, сім`я сторін фактично розпалася та існує лише формально і зберегти її неможливо.

Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції жодна із сторін не виявила бажання чи спроб, направлених на збереження подружніх відносин, зокрема, шляхом подання клопотання про надавання строку для примирення в порядку статті 111 СК України, а в силу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України) суд не може самостійно вирішувати це питання.

Таким чином, зважаючи на наведені вище норми права і встановивши, що між сторонами фактично не існує шлюбно-сімейних стосунків, а подальше спільне життя і збереження сім`ї є недоцільним та суперечить інтересам позивача, який відмовлявся зберегти шлюб з відповідачем, суд першої інстанції, урахувавши конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу між сторонами.

Доводи апеляційної скарги про те, що фактично сторони швидко помирились після подання позову про розірвання шлюбу, не припиняли спільно проживати однією сім`єю та вести спільне господарство відхиляються колегією суддів як такі, що не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, не ґрунтуються на наявних в матеріалах справи доказах та не узгоджуються з пасивною поведінкою самих сторін, які протягом всього розгляду справи в судах не виявили бажання зберегти сім'ю, а також жодного разу не з'явилися в судові засідання, які неодноразово відкладалися, для надання пояснень по суті спору.

Отже, посилання позивача на те, що суд формально поставився до розгляду питання про розірванню шлюбу, не з`ясував фактичні взаємини між ним та відповідачем, не вжив заходів для примирення подружжя та не з`ясував з якого саме часу між ними були припинені шлюбно-сімейні відносини та ведення спільного господарства є необґрунтованими.

Слід зважити й на те, що з моменту звернення позивача з позовом до суду першої інстанції (січень 2022 року) і до апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції (грудень 2022 року) пройшов майже рік, та за цей час при належному бажанні ОСОБА_1 міг вживати заходи для примирення із ОСОБА_2 , однак доказів вжиття відповідачем заходів до примирення подружжя суду не надано.

За таких обставин, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 364, 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Заяву ОСОБА_1 про відкликання апеляційної скарги на заочне рішення Броварськогоміськрайонного суду Київської області від 25 травня 2022 року залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Броварськогоміськрайонного суду Київської області від 25 травня 2022 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко