Номер провадження: 22-ц/813/5467/22
Справа № 522/4143/21
Головуючий у першій інстанції Ковтун Ю. І.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Сидоренко А.О.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особи Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, в якій позивач просить: позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 майже десять років утриманням та вихованням дитини ОСОБА_3 не займається. Станом на 24 лютого 2021 року має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 105206,38 гривень. Оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, відповідно до ст. 164 СК України наявні підстави для позбавлення його батьківських прав. Наявність формального батьківства заважає виїзду дитини за кордон для участі у міжнародних конкурсах, що негативно впливає на розвиток і професійне становлення особистості дівчини.

Позиція відповідача у суді першої інстанції.

10 червня 2021 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого позов не визнав та зазначив, що саме через заборони позивача, постійні перешкоди з її боку він не має можливості вільно бачитися та спілкуватися зі своєю донькою. Вважав безпідставними посилання позивача на наявність перешкод у виїзді дитини за межі державного кордону України, оскільки таке не підтверджується жодним належним доказом. Також зазначав, що не відповідає дійсності розмір заборгованості зі сплати аліментів, який вказаний позивачем. Заборгованість по алімента утворилася у зв`язку із запровадженням в державі карантину та неможливістю працевлаштуватись на постійній основі. Зауважував, що на даний час працює та сплачує аліменти у розмірі визначеному судом.

Короткий зміст додаткового рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що суд першої інстанції проігнорував думку дитини, чим порушив принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Сповіщення сторін.

Про судове засідання, призначене на 16 листопада 2022 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

15 листопада 2022 року до Одеського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

16 листопада 2022 року Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради подав клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повне судове рішення виготовлено 28 листопада 2022 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 , що видано 18.12.2007р. Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є: батько ОСОБА_2 та мати ОСОБА_1 (т.1, а.с.13).

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 11 березня 2010 року, яке набрало законної сили 22.03.2010р., стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 04 листопада 2009 року, до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (т.1, а.с. 17 18).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 червня 2010 року, яке набрало законної сили 14.06.2010 року, встановлено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю, ОСОБА_1 (т.1, а.с.14-15).

Відповідно до довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 24.02.2021 року № С1-40991-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а.с.16).

Відповідно до характеристики з Одеської ЗОШ №68 від 25.02.2021 ОСОБА_5 мешкає в родині разом з матір`ю, старшою сестрою та вітчимом, якого називає батьком. Мати з вітчимом приділяють багато уваги естетичному вихованню доньки, цікавляться її успіхами у навчанні, відвідують батьківські збори. У класному журналі батьком ОСОБА_6 , зі слів мами, записаний ОСОБА_7 (т. 1, а.с .30).

Згідно з характеристикою з Комунального закладу початкової спеціалізованої освіти «Мистецька хореографічна школа м. Одеси» № 01-08/17 від 18.02.2021 вихованням ОСОБА_8 займається мати ОСОБА_1 (а.с.32).

Відповідно до листа КНП «Дитяча міська поліклініка № 3» Одеської міської ради від 01.03.2021 року за №89 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з народження перебуває на обліку в КНП «ДМП №3» ОМР, амбулаторний прийом завжди здійснюється у супроводі матері, яка виконує рекомендації щодо лікування та обстеження (т.1, а.с.33).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 19.05.2017 № 01-11/630 вирішено зобов`язати громадянку ОСОБА_1 не перешкоджати зустрічам і спілкуванню батька громадянина ОСОБА_2 , з малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначено способи участі ОСОБА_2 у вихованні малолітньої доньки. З мотивувальної частини висновку вбачається, що мати дитини ОСОБА_1 повідомила, що заперечує проти зустрічей батька ОСОБА_2 з малолітньою донькою у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків (т.1, а.с.100 -101).

Відповідач ОСОБА_2 04.06.2017р. звертався до Приморського відділу поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області з заявою щодо забезпечення виконання рішення органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 19.05.2017р. № 01-11/630 «Про визначення порядку участі ОСОБА_2 у вихованні його малолітньої доньки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 », громадянкою ОСОБА_9 та листом Приморського відділу поліції в м.Одесі ГУНП в Одеській області № 36/21013ЕО від 07.06.2017 ОСОБА_2 повідомлено про те, що з ОСОБА_9 було проведено профілактичну бесіду та офіційно застережено щодо недопущення порушення чинного законодавства України, протиправних дій та антигромадської поведінки (т.1, а.с . 104 105, 102 103).

Відповідно до довідки ТОВ «Джі Ель Престиж» № 12 від 08.06.2021 з заробітної плати ОСОБА_2 утримується 50% заробітної плати на користь ОСОБА_9 на утримання доньки ОСОБА_8 починаючи з червня 2021 року. На 01.06.2021 заробітна плата складає 8000 гривень (т.1, а.с. 109).

Згідно із висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 12.08.2021р. № 01-11/1418/1вих вважають доцільним позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_2 відносно малолітньої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до акту оцінки потреб сім`ї/особи від 02.07.2021 ССД Одеської міської ради в графі «Інформація від дитини» вказано: «10 років не спілкується з ОСОБА_2 », в графі «Інформація від батьків» вказано: «зі слів матері, з 2017 року дитина з ОСОБА_2 не бачилась» (а.с.155 165).

Відповідно до листа Першого Малиновського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) станом на 21.07.2021 ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини у сумі 116818,70 гривень. (т.1, а.с.166).

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ст. 164 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування (п. 1); ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п. 2); жорстоко поводяться з дитиною (п. 3); є хронічними алкоголіками або наркоманами (п. 4); вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва (п. 5); засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (п. 6).

При цьому, тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України під ухиленням від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини, свідчить на те, що позбавлення батьківських прав за цією підставою, може бути лише за наявності винної поведінки, в даному випадку, батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками.

Разом з цим, слід зазначити, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою і надзвичайним способом впливу на недобросовісних батьків, яке тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків так і для дітей (ст. 166 СК України). Вказаний захід впливу підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку у кращу сторону, в даному випадку батька, неможливо, і лише при наявності вини в діях останнього.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошує на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, 58), яку у цій справі було висловлено відповідачем у підготовчому судовому засіданні.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Положеннями частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У якості доказів винного ухилення ОСОБА_2 від участі у вихованні доньки ОСОБА_3 позивач посилалася зокрема на те, що ОСОБА_2 має значний розмір заборгованості зі сплати аліментів.

Разом з тим суд першої інстанції правильно зазначив, що свідчення свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків батька дитини неналежне виконання рішенням суду, яким присуджено до сплати аліменти на утримання дитини, є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання, тому не є підставою для позбавлення батьківських прав за наявності заборгованості зі сплати аліментів.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2018 року у справі № 204/1199/16-ц (провадження № 61-170св17) зроблено висновок, що не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків факт стягнення з батька аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав.

Поряд з цим суд першої інстанції правильно враховував, що ОСОБА_1 у 2014 році зверталася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав. Так, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26 лютого 2015 року у справі № 522/6694/14-ц скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2014 року, у задоволенні позову було відмовлено. Апеляційний суд Одеської області у своєму рішенні зазначив, що наявність факту заборгованості по сплаті аліментів без встановлення ухилення відповідача від сплати аліментів, встановлення вини відповідача в свідомому ухиленні відповідача у наданні малолітній доньці матеріальної допомоги без встановлення причин ухилення не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. З мотивувальної частини рішення суду також вбачається, що відповідач не відмовляється від доньки, бажає залишатися її батьком та займатися її вихованням, однак, існують перешкоди зі сторони позивача щодо зустрічей з дитиною. З метою уникнення конфліктів з позивачкою відповідач не з`являється в квартиру позивачки. (т.1, а.с.122 -125).

Крім того, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_9 вважала умовою позбавлення батьківських прав відповідача, наявність перешкод у подальшому виїзді дитини за кордон.

Однак, суд першої інстанції вмотивовано звернув увагу позивача, що можливість виїзду дитини за кордон, жодним чином не залежить від позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки чинним законодавством не встановлено обов`язкову залежність такого права від наявності рішення суду про позбавлення батьківських прав одного з батьків.

Згідно з вимогами статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

З висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 12.08.2021 № 01-11/1418/1вих вбачається, що орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Разом з тим, зазначений висновок органу опіки та піклування, його зміст про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, суд першої інстанції обґрунтовано вважав поверхневим, оскільки у ньому не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, не допитано та не врахована думка відповідача, не досліджені умови його проживання, не вказано про встановлені фактичні обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини.

Тобто, такий висновок не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Поряд з цим, як свідчать матеріли справи, 28 липня 2021 року ОСОБА_2 на адресу Служби у справах дітей Одеської міської ради було надано пояснення по суті звернення ОСОБА_1 та відповідні копії документів, а саме: відзиву на позовну заяву про позбавлення батьківських прав від 10.06.2021р.; копію рішення апеляційного суду Одеської області по справі № 522/6694/14-ц, номер апеляційного провадження 22-ц/785/2073/15; відповіді Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 15.06.2021 № 01-13/393/1вих та висновку органу опіки та піклування «Про визначення порядку участі громадянина ОСОБА_2 у вихованні його малолітньої доньки, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 19.05.2017 № 01-11/630; відповіді Одеського районного управління поліції № 1 відділу поліції № 2 ГУНП в Одеській області від 08.06.2021 № 60.2-173/аз та відповіді Приморського відділу поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області від 07.06.2017 № 36/-21013ЕО (відправлені поліцією 17.06.2021); відповіді Одеського районного управління поліції № 1 відділу поліції № 1 ГУНП в Одеській області від 09.06.2021 № 306а/з; розрахунок заборгованості по аліментам від 09.06.2021; характеристику ОСОБА_2 та довідку № 12 від 08.06.2021 ТОВ «ДЖІ ЕЛЬ ПРЕСТИЖ», які не були оцінені та відображені у зазначеному висновку органу опіки та піклування від 12.08.2021.

Так само не можуть бути беззаперечними доказами для позбавлення батьківських прав характеристики з навчальних закладів та довідки медичних установ, оскільки за наявності неприязних стосунків між сторонами батько міг не з`являтися в зазначені заклади для недопущення конфліктів у присутності дитини.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що напружені стосунки між сторонами не сприяли участі батька у вихованні дитини. Через обставини, що склалися, батько тривалий час не приймав участі у вихованні доньки, при цьому вчиняв дії направлені для спілкування з дитиною, зокрема, звертався до органу опіки та піклування щодо визначення порядку участі у її вихованні та правоохоронних органів щодо забезпечення виконання рішення органу опіки та піклування від 19.05.2017 № 01-11/630 «Про визначення порядку участі громадянина ОСОБА_2 у вихованні його малолітньої доньки, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Суд першої інстанції вмотивовано зазначив, що особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

Позивач не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення ОСОБА_2 по відношенню до неповнолітньої доньки ОСОБА_8 батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

Поряд з цим, суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ч.3 ст.171 СК).

При вирішенні даної справи суд першої інстанції правильно вважав, що думка дитини, хоча і має важливе значення, однак не може бути вирішальною у даному спорі та не є абсолютною для суду, враховуючи напружені стосунки між сторонами, проживання дитини разом з матір`ю, а також інші обставини, що характеризують спірні правовідносини, що не виключає можливість прямого впливу матері на формування думки дитини.

Позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, тому з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, за обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення його батьківських прав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів зазначає, що з урахуванням установлених обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недостатність доказів та мотивів, які б свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітньої дитини.

Апеляційний суд бере до уваги, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49).

З огляду на встановлені обставини справи щодо поведінки батька дитини, колегія суддів зауважує, що відсутні підстави для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав.

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

Додатково колегія суддів звертає увагу, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2020 року у справі № 484/920/18 (провадження № 61-6992св20) вказано, що «сім`я вважається природним середовищем для розвитку дитини; виховання в сім`ї відповідає найкращим інтересам дитини і тільки коли виявиться, що сім`я є особливо непридатною або неблагонадійною, зв`язки з нею можуть бути перервані. Розлучення дітей з батьками всупереч їх волі можливо тільки за умови, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. При розгляді позовів батьків про передачу їм дитини іншими особами, від яких вони мають право вимагати її повернення, суд бере до уваги зокрема можливість батьків забезпечити належне виховання дитини, характер їхніх взаємовідносин з нею, прихильність дитини до осіб, у яких вона перебуває, й інші конкретні обставини справи. При цьому суд враховує, хто з зацікавлених осіб виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожної з осіб, особисті якості сторін, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані однієї з осіб сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. У будь-якому випадку суд повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам малолітньої дитини.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Таким чином, думка дитина у вказаній справі не є вирішальною та не може нівелювати всі наявні у матеріалах справи докази у їх сукуаності.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судове рішення виготовлено 28 листопада 2022 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк