Ухвала

12 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 712/11721/21

провадження № 61-12293ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на постанову Черкаського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Черкаської міської ради, Виконавчого комітету Черкаської міської ради, третя особа - ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання наймачем квартири,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Черкаської міської ради, Виконавчого комітету Черкаської міської ради, Виконавчого комітету Черкаської міської ради, третя особа - ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання наймачем квартири.

В обґрунтування позову зазначав, що у 2007 році він познайомився з ОСОБА_4 , а з жовтня 2008 року сторони почали спільно проживати за адресою місця проживання ОСОБА_4 а саме: у кімнаті АДРЕСА_1 , яка винаймалась відповідно до договору від 01 серпня 2002 року, укладеного між ОСОБА_4 та Черкаським державним заводом хімічних реактивів.

Проживаючи спільно, між сторонами існували досить добрі сімейні стосунки, вони мали спільний бюджет, разом відпочивали, проводили вільний час, проводили поточні ремонтні роботи свого помешкання, сплачували комунальні послуги та інше.

Вказував, що у квітні 2017 року ОСОБА_4 діагностували онкологічну хворобу. З того часу і до останніх днів її життя він знаходився поряд з нею та забезпечував необхідним доглядом та допомогою. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Зазначав, що мати ОСОБА_4 проживає за межами м. Черкаси, а інших родичів, які б знаходились поряд з нею та мали можливість забезпечити її належним доглядом вона не мала, відтак весь догляд за нею та забезпечення усім необхідним здійснювалось виключно ним.

Відповідно до корінців про нарахування оплати за комунальні послуги за кімнату № 711, а також згідно відповіді на запит з Комунального підприємства «Черкасиводоканал», оплата проводилась на двох мешканців, тобто на ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Відповідями на запит з департаменту житлово-комунального комплексу та департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради повідомлено про те, що кімната АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності Черкаської міської ради (попередній квартиронаймач не використав своє право на приватизацію займаного житла).

Відповіддю з Виконавчого комітету Черкаської міської ради на звернення щодо зміни договору найму житлового приміщення - кімнати АДРЕСА_1 , повідомлено про те, що він не є членом сім`ї наймача - ОСОБА_4 , а тому правових підстав для зміни договору найму вказаної кімнати не має.

Ураховуючи викладене, просив суд: встановити факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за адресою: АДРЕСА_2 , його та ОСОБА_4 з 12 жовтня 2008 року до дня смерті ОСОБА_4 , а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати його наймачем житлової кімнати за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 липня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_2 , з 12 жовтня 2008 року до дня смерті ОСОБА_4 , а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Додатковим рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 липня 2022 року резолютивну частину рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 липня 2022 року доповнено реченням, яким визнано ОСОБА_1 наймачем житлової квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване доведеністю спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 з 12 жовтня 2008 року до 15 листопада 2020 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу (покази свідків; копії квитанцій про оплату комунальних послуг; наявність у позивача ключів від спірної кімнати). Суд дійшов висновку, що позивачем надано достатньо допустимих й належних доказів, які в своїй сукупності свідчать про законність його вселення у спірну кімнату, постійне проживання з жовтня 2008 року у зазначеній кімнаті, ведення спільного господарства з померлою наймачкою, а тому наявні підстави для задоволення його позову про визнання наймачем кімнати. На думку суду відсутність письмової згоди наймачки не свідчить про те, що ОСОБА_1 не набув право користування спірним жилим приміщенням.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року апеляційну скаргу Черкаської міської ради, Виконавчого комітету Черкаської міської ради задоволено частково. Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 липня 2022 року залишено без змін. Додаткове рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 липня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання наймачем квартири відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що факт спільного проживання сторін однією сім`єю є встановленим та доведеним позивачем, однак цей факт не надав права ОСОБА_1 на виникнення підстав для визнання його наймачем спірної кімнати і таке право у нього не виникло, оскільки останнім не було дотримано порядку за життя наймачки в установленій формі оформити свої права та обов`язки відносно спірного житла.

02 грудня 2022 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Черкаського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року у цій справі.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах.

Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду (абзац 2 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.

Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини четвертої статті 389 ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). Зокрема, заявник у касаційній скарзі зазначає, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя».

Посилання заявника у касаційній скарзі на постанову Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» не є належним обґрунтуванням такої підстави касаційного оскарження судового рішення, яка передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки постанови Пленуму Верховного Суду України не є рішеннями Верховного Суду, які можуть бути наведені як приклад неоднакового застосування норм права у подібних правовідносинах.

Наведене свідчить про невиконання заявником вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судового рішення, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на постанову Черкаського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Черкаської міської ради, Виконавчого комітету Черкаської міської ради, третя особа - ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання наймачем квартири повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак