Провадження № 22-ц/811/2880/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Назар Х.Б.

з участю: позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Якимишин О.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Жиравецького Тараса Михайловича на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Третя Львівська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування,-

в с т а н о в и в:

В грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Третя Львівська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування частини квартири АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивувала тим, що вона є матір`ю ОСОБА_3 та бабусею ОСОБА_2 його дочки.

Заявниці та її сину на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 . Так як вона є людиною похилого віку, проживає одна, їй необхідна була фізична та фінансова допомога. Через важкі життєві обставини, вона запропонувала онуці, ОСОБА_2 , щоб остання доглядала за нею, допомагала матеріально довічно, а позивачка, в свою чергу відчужить на її користь свою частину квартири.

08 червня 2016р. вона з сином ОСОБА_3 підписали договір, на підставі якого кожен з них відчужив належну йому на праві власності частку ОСОБА_2 . При цьому вона розуміла, що укладає договір довічного утримання, про що первинно була домовленість з відповідачкою. Натомість в подальшому виявилось , що вона підписала договір дарування своєї частки спірного майна.

На виконання досягнутої між сторонами договору домовленості, онука хоч і не регулярно, проте допомагала їй. Згодом відповідачка повністю відмовилась виконувати свої обов`язки та домовленості між ними. Позивач зазначає, що є інвалідом другої групи загального захворювання, пенсіонером, непрацездатною, часто хворіє, однак жодної допомоги від онуки не отримує, хоча така була їй обіцяна, в обмін за передачу їй у власність квартири. На даний час онука взагалі перестала з нею спілкуватись, стверджує, що квартира належить їй, тому вона не буде її утримувати.

Відтак, укладаючи спірний договір дарування, позивач неправильно сприйняла фактичні обставин правочину, а саме щодо безоплатної передачі у власність відповідача належного їй нерухомого майна, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання. Вважає, що її було введено в оману стосовно природи укладення спірного правочину, оскільки вона думала, що укладає договір довічного утримання.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2022 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування частини квартири АДРЕСА_1 в частках : 17/100 частки квартири та 247/400 частки квартири, що був укладений 08 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 4-322.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь держави судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 адвокат Жиравецький Тарас Михайлович.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, та неповним з`ясуванням усіх обставин справи. Зокрема покликається на те, що відповідачем добровільно за власним бажанням та ініціативою без будь яких зворотніх обов`язків надавалась грошова допомога позивачу, враховуючи що позивач є бабусею відповідача і має похилий вік. Відповідач самостійно визначала у якому розмірі та в який строк вона буде надавати відповідну допомогу. Переказ грошових коштів на виконання певних домовленостей не відбувався оскільки жодних домовленостей між позивачем та відповідачем щодо утримання позивача не існувало. Зазначає, що позивач власноручно підписувала відповідний договір дарування, а відтак своїм підписом підтвердила всі умови визначені договором, а тому числі і передбачені п. 10 та 11 Договору дарування від 08 червня 2016 року в частині усвідомлення правової природи правочину, його умов та такого, що такий договір відповідає волі дарувальника.

Крім того, апелянт звертає увагу суду на те, що позивач пропустив строк позовної давності, який закінчився 08.06.2019 року.

Просять рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В судове засідання призначене на 19 грудня 2022 року ОСОБА_2 та її представник не звявились.

19 грудня 2022 року від ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з захворюванням.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до п. 1.3 Правил організації ефективного цивільного судочинства (далі - Правила), затверджених рішенням Ради суддів України № 14 від 28.02.2020 (https://oda.court.gov.ua/sud4813/inshe/1/) не може бути визнано само по собі поважною причиною і не має наслідком безумовне відкладення розгляду справи або оголошення перерви у розгляді справи щорічна відпустка або відрядження представника/сторони, якщо наказ про відпустку (відрядження) було видано після дати призначення судового засідання (після дати повідомлення сторони (її представника) про дату судового засідання; неможливість прибуття сторони у судове засідання (навіть з поважних причин), якщо явка сторони не була визнана судом обов`язковою, і сторона має представника/представників. При цьому суду слід враховувати стан розгляду справи, строки розгляду та наявність уповноваженого представника у такої сторони по справі (учасника справи).

Оскільки заявник ОСОБА_2 завчасно був повідомлена про розгляд справи, має представника, зважаючи на обставини справи та стадію судового розгляду, апеляційний суд відхилив вказане клопотання.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосудді, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Заслухавши суддю - доповідача, позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Якимишин О.З. на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовільняючи позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування, суд першої інстанції виходив з того, щопозивачем повністю доведено факт укладення правочину під впливом помилки, оскільки волевиявлення позивача було направлене на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є матір`ю третьої особи - ОСОБА_3 та бабцею ОСОБА_2 , що є відповідачкою по справі та дочкою останнього.

ОСОБА_1 із сином ОСОБА_3 були власниками квартири АДРЕСА_1 . Позивачці належало 17/100 частини квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.07.2001р. та 247/400 частини на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 0206.2016р. ОСОБА_3 належало 81/400 частина квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12.12.2011р. та 1/100 частина на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28.11.2014р.

Між позивачкою та відповідачкою було досягнуто домовленість про те, що ОСОБА_2 буде доглядати за ОСОБА_1 та допомагати матеріально довічно, а остання, в свою чергу, відчужить на її користь свою частину квартири.

У зв`язку з цими домовленостями, 08.06.2016р., ОСОБА_1 відчужила ОСОБА_2 належні їй частки в квартирі АДРЕСА_1 , шляхом укладення спірного договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Третьої Львівської держнотконтори Стефанишиним М.В., зареєстр. за № 4-322.

Згідно статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Згідно роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Згідно частини другої статті 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

За змістом ч.1 ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно ч.1,2 ст. 749 ЦК України, за договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності.

Предметом розгляду даної справи є встановлення наявності або відсутності доведеності факту помилки позивача під час укладення нею договору дарування належної їй частки квартири та визначення суттєвості такої помилки у випадку її встановлення, а також дотримання балансу інтересів поновлення прав позивачці та втручання у права відповідача.

Позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18), зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.

Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору.

Подібні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України:

від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, та постановах Верховного Суду: від 16 січня 2019 року справа № 461/4980/17 (провадження № 61-44057св18), від 20 лютого 2019 року у справі № 462/1992/15-ц (провадження

№ 61-21435св18), від 20 березня 2019 року справа № 758/463/15-ц, (провадження № 61-48695св18), від 20 листопада 2019 року у справі № 308/3593/17 (провадження № 61-9531св19), від 24 червня 2020 року у справі № 405/2719/17 (провадження № 61-45189св18), від 18 грудня 2020 року у справі № 541/2898/16 (провадження № 61-12478св20) та інших.

Судом встановлено, що на час укладення договору дарування квартири, позивачці було близько 70 років, вона мала низку хвороб, що стверджується медичними довідками в матеріалах справи (а.с.13, 115, 116). ОСОБА_1 не мала жодного досвіду складання відповідних договорів, підготовкою документів для укладання договору займалась відповідачка, у зв`язку з чим вона могла неправильно трактувати суть вчиненого правочину.

Також встановлено, що на виконання домовленостей про утримання, спочатку відповідачка в деякій мірі допомагала позивачці матеріально, переводячи на карту останньої близько 1000 грн. щомісячно, протягом дев`яти місяців, проте згодом взагалі ухилилась від будь-якої допомоги.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування частки кваритири, та що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, які передбачені укладеним між ними оспорюваним договором.

Також безпідставними є покликання апелянта на пропуск строку позовної давності, оскільки позивач зазначала, що відповідач надавала їй матеріальну допомогу в розмірі 1 000 грн. щомісячно з 23.10.2020 року по 01.07.2021 року, і звернулась в суд з моменту припинення надання їй матеріальної допомоги.

Крім того, згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідачі не зверталися до суду першої інстанції із заявою про застосування строку позовної давності.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що волевиявлення ОСОБА_1 не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених оспорюваним договором дарування. Позивач довів, що під час укладення відповідних договорів діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що складає договору довічного утримання, а не договору дарування, тобто помилилась щодо правової природи правочину.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт першийстатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2022 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п.1, 375, 381 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Жиравецького Тараса Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 29 грудня 2022 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.