КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6858/2022
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року, ухвалене у складі судді Жука М.В. в м. Київ у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Оболонський районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про встановлення факту, що має юридичне значення,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В листопаді 2020 року заявник ОСОБА_1 звернулася до суду із даною заявою, просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 28 грудня 1957 року по 24 січня 1975 року постійно проживав в м. Запоріжжя УРСР.

Заява мотивована тим, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою Російської Федерації, на території України має місце проживання у АДРЕСА_1 . Її дід ОСОБА_3 протягом 1957 - 1975 років постійно проживав за адресою АДРЕСА_2 , під час проживання в м. Запоріжжя ОСОБА_3 працював в АТП 07115. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер в м. Алчевськ Луганської області, яке наразі перебуває на тимчасово окупованій території. Зазначений факт постійного проживання діда заявниці на території України, відповідно до положень ч. 1 ст. 8 Закону України "Про громадянство України", є підставою для оформлення набуття нею громадянства України за територіальним походженням. На сьогоднішній момент заявник не має можливості реалізувати надане їй чинним законодавством України право оформити набуття громадянства України за територіальним походженням, оскільки наявних у неї документів недостатньо для доведення в органах Державної міграційної служби України факту постійного проживання її діда на території України до 24 серпня 1991 року. В той же час, чинним законодавством України передбачена можливість встановлення даного факту, що має юридичне значення, в порядку окремого провадження.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Заявник ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, просила скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким заяву задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно наводила обставини справи, викладені в заяві про встановлення факту, що має юридичне значення.

Вважала помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 постійно проживав на території м. Запоріжжя УРСР, а його реєстрація на військовому обліку не є безумовним підтвердженням цієї обставини.

Вказувала, що надані нею докази відповідають вимогам ст. 77 ЦПК України і є належними, оскільки містять інформацію щодо предмета доказування в цій справі.

На думку заявниці, у суду першої інстанції відсутні підстави визнання досліджених у справі доказів неналежними і недопустимими, що вказує на неправильне дослідження і оцінку судом першої інстанції доказів, та має наслідком неправильне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Крім того, висновок суду першої інстанції, що реєстрація ОСОБА_3 на військовому обліку не є безумовним підтвердженням його постійного проживання на території м. Запоріжжя, не відповідає обставинам справи, оскільки в листі Запорізького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 23 червня 2021 року зазначено, що ОСОБА_3 перебував на військовому обліку військовозобов`язаних у Орджонікідзевському РВК м. Запоріжжя та на час перебування на військовому обліку проживав за адресою АДРЕСА_2 , а досліджений судом оригінал військового квитка ОСОБА_3 містить конкретні та беззаперечні відомості про те, що він перебував на військовому обліку Орджонікідзевського РВК м. Запоріжжя з 28 грудня 1957 року по 24 січня 1975 року. При цьому, виходячи з положень ст. 58 Закону СРСР "Про загальний військовий обов`язок" від 01 вересня 1939 року в редакції від 26 червня 1941 року та положення ст. 85 Закону СРСР "Про загальний військовий обов`язок" від 12 жовтня 1967 року, місце військового обліку ОСОБА_3 відповідає місцю його проживання.

Від заінтересованої особи Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заінтересована особа просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Посилалась на те, що судом першої інстанції належним чином досліджено матеріали справи та надано оцінку відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження заявником факту, що має юридичне значення, а саме що реєстрація ОСОБА_3 на військовому обліку не є безумовним підтвердженням обставини його постійного проживання на території м. Запоріжжя УРСР, та прийняв правомірне рішення від 14 грудня 2021 року.

В судове засідання заінтересовані особи не з?явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином судовими повістками-повідомленнями, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції виходив із того, що заявницею не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 постійно проживав на території м. Запоріжжя УРСР, а його реєстрація на військовому обліку не є безумовним підтвердженням цієї обставини.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянкою Російської Федерації, в Україні має місце проживання за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору оренди від 01 серпня 2020 року (а. с. 9 - 11).

До укладення шлюбу ОСОБА_1 мала прізвище ОСОБА_4 (а. с. 12 - 13).

ОСОБА_5 є донькою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а. с. 14 - 15).

Батько заявниці ОСОБА_6 є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_8 (а. с. 16 - 17).

На а. с. 18 - 20 знаходиться копія військового квитка ОСОБА_3 НОМЕР_1 , в якому наявна відмітка про прийняття на облік Орджонікідзевським РВК м. Запоріжжя Запорізької області 28 грудня 1957 року та зняття з обліку 24 січня 1975 року в зв`язку з досягненням граничного віку.

На а. с. 21 знаходиться копія свідоцтва 000798 Запорізького обласного виробничого управління пасажирського автотранспорту на ім`я ОСОБА_3 , посада начальник ОС, підприємство АТП 07115, свідоцтво видане 30 січня 1975 року з терміном дії до 31 грудня 1975 року.

Згідно листа Запорізького обласного військового комісаріату від 16 вересня 2020 року № 1905/с, стосовно встановлення адреси проживання за життя протягом 1957 - 1975 років ОСОБА_3 , повідомлено, що згідно наданої Центральним об`єднаним районним військовим комісаріатом інформації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав за адресою АДРЕСА_2 (а. с. 22).

На а. с. 24 знаходиться копія листа Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 21 вересня 2020 року на ім`я ОСОБА_1 , згідно якого з копії наданого заявницею військового квитка вбачається, що її дід ОСОБА_3 прийнятий на облік Орджонікідзевським районним військовим комісаріатом в м. Запоріжжя 28 грудня 1957 року та знятий з обліку за досягненням граничного віку 24 січня 1975 року, але не факт його постійного проживання на території м. Запоріжжя; сам документ військового квитка не містить позначки чи запису його місця реєстрації чи місця постійного проживання, і потрібен документ, що підтверджує факт постійного проживання діда.

Згідно листа Обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 23 червня 2021 року на запит суду, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував на військовому обліку військовозобов`язаних у Орджонікідзевському РВК м. Запоріжжя; на час перебування на військовому обліку був зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 (а. с. 60).

На а. с. 75 - 76 знаходиться копія обліково-послужної картки ОСОБА_3 , згідно якої адресою його сім`ї є АДРЕСА_2 .

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч. 8 Закону України "Про громадянство України" особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Згідно п. 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до ІНФОРМАЦІЯ_5 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, відповідно до Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній чи підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Звертаючись до суду з даною заявою, ОСОБА_1 посилалася на те, що встановлення факту постійного проживання до 24 серпня 1991 року її діда ОСОБА_3 на території в м. Запоріжжя Української РСР, яке стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", необхідно для набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про громадянство України".

Родинний зв`язок ОСОБА_1 та її діда ОСОБА_3 заявником підтверджений свідоцтвами про народження її батька ОСОБА_6 та власним свідоцтвом про народження.

На підтвердження обставин постійного проживання діда на вказаній території заявником було надано наступні документи в копіях: військовий квиток серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_3 , лист Запорізького обласного військового комісаріату від 16 вересня 2020 року № 1905/с про те, що за життя протягом 1957 - 1975 років ОСОБА_3 , проживав за адресою АДРЕСА_3 ; посвідчення працівника, видане в 1975 року директором АТП 07115 м. Запоріжжя на ім`я ОСОБА_3 .

Також під час розгляду справи судом першої інстанції було отримано інші письмові докази, а саме лист Обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 23 червня 2021 року на запит суду, згідно якого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував на військовому обліку військовозобов`язаних у Орджонікідзевському РВК м. Запоріжжя; на час перебування на військовому обліку був зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 (а. с. 60), та обліково-послужна картка ОСОБА_3 (а. с. 75 - 76).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні заяви, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального та процесуального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, повно та всебічно дослідивши наявні в справі докази, дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що її дід ОСОБА_3 постійно проживав на території м. Запоріжжя УРСР, а його реєстрація на військовому обліку не є безумовним підтвердженням цієї обставини.

Є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що на підтвердження факту постійного проживання ОСОБА_3 в м. Запоріжжя протягом вказаного періоду ОСОБА_1 надано військовий квиток на ім?я ОСОБА_3 з відомостями про взяття його на облік військовим комісаріатом м. Запоріжжя; лист Запорізького обласного комісаріату про те, що за життя протягом 1957 - 1975 років ОСОБА_3 проживав за адресою АДРЕСА_2 , та посвідчення працівника, видане в 1957 році директором АТП 07115 м. Запоріжжя на ім?я ОСОБА_3 , оскільки із вказаних доказів не можна беззаперечно встановити факт постійного проживання ОСОБА_3 в період з 1957 по 1975 роки у м. Запоріжжя.

Так, військовий квиток на ім?я ОСОБА_3 підтверджує обставини взяття його на облік військовим комісаріатом м. Запоріжжя у 1957 році і зняття з обліку в 1975 році, однак зазначені відомості самі по собі не свідчать про те, що ОСОБА_3 при цьому постійно проживав у м. Запоріжжя.

Посвідчення працівника, видане в 1975 році директором АТП 07115 м. Запоріжжя на ім?я ОСОБА_3 , підтверджує його працевлаштування на зазначеному підприємстві в 1957 році, а не постійне проживання за певною адресою.

Листи Запорізького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 23 червня 2021 року про те, що ОСОБА_3 на час перебування на військовому обліку був зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , а також Запорізького обласного військового комісаріату від 16 вересня 2020 року про те, що ОСОБА_9 в період 1957 - 1975 років проживав за адресою АДРЕСА_3 , були обґрунтовано відкинуті як докази судом першої інстанції, оскільки з них не вбачається, на підставі яких документів було встановлено обставини місця проживання ОСОБА_3 за вказаною адресою.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що виходячи з положень ст. 58 Закону СРСР «Про загальний військовий обов`язок» від 01 вересня 1939 року та положень ст. 85 Закону СРСР «Про загальний військовий обов`язок» від 12 жовтня 1967 року місце військового обліку ОСОБА_3 відповідає місцю його проживання.

Апеляційний суд враховує, що наведені обставини як не підтверджують, так і не спростовують обставин фактичного постійного проживання ОСОБА_3 в період з 1957 по 1975 роки у м. Запоріжжя.

Не спростовують правильних висновків суду про відмову в задоволенні заяви доводи апеляційної скарги, що будь-яких доказів, які б ставили під сумнів відомості, наведені в досліджених судом документах, під час судового розгляду не було отримано, оскільки судом першої інстанції вірно встановлено, що із наданих заявником доказів не можна встановити факту постійного проживання ОСОБА_3 в період з 1957 по 1975 роки у м. Запоріжжя, а його реєстрація на військовому обліку не є безумовним підтвердженням цієї обставини.

Таким чином, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції неправильно досліджено та оцінено докази, неповністю та неправильно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а висновки, викладені в рішенні суду, не відповідають обставинам справи.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів

Повний текст постанови складений 07 липня 2022 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.