Справа № 472/540/20
Провадження №2/472/7/22
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 червня 2022 року смт. Веселинове
Миколаївської області
Веселинівський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді - Орленко Л.О.,
судового засідання - Горбаненка А.О., Камашевої Т.В.,
представника позивача - адвоката Зачковського П.С.,
представника відповідача - адвоката Шевченка А.О.
(в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 смт. Веселинове в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_2 , про визнання зобов`язання виконаним та припинення іпотечного договору,
03 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк), про визнання зобов`язання за кредитним договором виконаним та припинення договору іпотеки.
06 жовтня 2011 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, що набрало законної сили, стягнуто з неї на користь банку заборгованість за кредитним договором від 10 липня 2008 року, яка станом на 02 червня 2009 року складала 277 635, 73 грн. Таким чином, реалізувавши своє право на звернення до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості, ПАТ КБ «ПриватБанк» в односторонньому порядку змінило строк виконання основного зобов`язання, після чого втратило право нараховувати будь-які передбачені договором платежі.
Вона добровільно погасила суму забргованості, визначену рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. Станом на 15 червня 2017 року нею повністю виконано зобов`язання за кредитним договором від 10 липня 2008 року.
З огляду на викладене, позивачка вважає, що кредитні правовідносини, які виникли на підставі зазначеного кредитного договору, мають бути визнані виконаними у зв`язку з належним їх виконанням, а відтак, необхідно визнати припиненим і договір іпотеки.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання була повідомленна належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток, однак забезпечила участь в судовому засіданні свого представника - адвоката Зачковського П.С., який позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити, та зокрема зазначив, що 10 липня 2008 року між позивачкою ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір, за умовами якого вона отримала кредитні кошти у сумі 294 977 грн. зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 1,67% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та кінцевим строком повернення до повного виконання зобов`язання. Цього самого дня на забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором між третьою особою ОСОБА_2 та банком було укладено договір іпотеки, за умовами якого він передав банку в іпотеку належні йому на праві власності земельну ділянку та житловий будинок. 06 жовтня 2011 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, що набрало законної сили, стягнуто з позивачки на користь банку заборгованість за кредитним договором від 10 липня 2008 року, яка станом на 02 червня 2009 року складала 277 635, 73 грн. Таким чином, реалізувавши своє право на звернення до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості, ПАТ КБ «ПриватБанк» в односторонньому порядку змінило строк виконання основного зобов`язання, після чого втратило право нараховувати будь-які передбачені договором платежі. Станом на 15 червня 2017 року позивачкою повністю виконано зобов`язання за кредитним договором від 10 липня 2008 року, та загалом внесено коштів на погашення заборгованості в розмірі 542 817, 46 грн. А тому, вважає, що позивач повністю виконала зобов`язання за кредитним договором, в зв`язку з чим зобов`язання за кредитним договором слід визнати виконаним та припинити договір іпотеки. Крім того, зазначив, що дійсно позивач укладала з банком додаткові угоди до кредитного договору в 2012 та в 2015 році, однак йому про ці угоди при складанні позовної заяви не було відомо. Однак, він вважає умови вказаних додаткових угод несправедливими.
В судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 , не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомленний належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток. До суду 21.01.2021 року надав заяву про розгляд справи без його участі та про підтримання позовних вимог позивача.
В судовому засіданні представник відповідача АТ КБ "ПриватБанк" - адвокат Шевченко А.О., з урахуванням письмових пояснень по справі, суду пояснив, що 10 липня 2008 року був укладений кредитний договір, за яким ОСОБА_1 отримала кредитні кошти. Вона була ознайомлена з умовами договору, сумою договору, сумою платежів, графіком платежів, сумою процентів, комісій. Всі ці суми були відображені в графіку платежів, який підписала ОСОБА_1 . Банк надав ОСОБА_1 суму кредиту у розмірі 294 977 грн. зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 1,67% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та кінцевим строком повернення до повного виконання зобов`язання. Інколи у ОСОБА_1 виникали періоди, коли вона пропускала платежі, або сплачувала неповні суми платежів. В зв`язку з цим між банком та ОСОБА_1 були укладені додаткові угоди, на підставі яких ОСОБА_1 списали 104 тис. грн., та зняли нарахування пені, і узгодили, що вона повинна погасити ту суму заборгованості, яка була станом на 15.09.2015 року (332 373, 14 грн.). Крім того, банк щорічно вносив за клієнта страховий платіж, оскільки вона сама такий платіж не здійснювала, що передбачено умовами кредитного договору. Тобто, позивач в 2015 році звернулась до банку з проханням реструктуризації її боргу. Таким чином, уклавши додаткові угоди, позивач повинна була повертати заборгованість в сумі 332 373, 14 грн. до 2025 року. Якщо клієнт не сплачувала страхові платежі то банк їх сплачував за ОСОБА_1 коштами із її кредитного ліміту, таким чином збільшувалось тіло кредиту. Процентна ставка - 20% річних. Однак ОСОБА_1 не виконувала свої зобов`язання належним чином. Таким чином, заборгованість станом на 20.11.2020 року становить 992 562, 50 грн., а тому позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Крім того, вважає, що позивачкою пропущено строк позовної давності, а тому просив відмовити в задоволенні позовних вимог і з цієї підстави.
Суд, заслухавши вступне слово представника позивача - адвоката Зачковського П.С., представника відповідача - адвоката Шевченка А.О., дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, дійшов наступного висновку.
Згідно з розрахунком заборгованості представника відповідача станом на 09 липня 2020 року заборгованість ОСОБА_1 перед банком становить 964 312, 18 грн., з яких: 325 946, 05 грн. - тіло кредиту, 223 052, 79 - проценти за користування кредитом, 54 886, 13 грн. - комісія за користування кредитом, 360 427, 21 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (т. 1, а.с. 323- 326).
За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Однак, в судовому засіданні встановлено, що після пред`явлення банком у червні 2009 року позову до ОСОБА_1 про дострокове стягнення кредитної заборгованості та після ухвалення рішення Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2011 року у справі №2-1544/2011 р. про стягнення цієї заборгованості, між банком та позичальником 17 травня 2012 року укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 10 липня 2008 року, якою сторони узгодили внесення змін до основного зобов`язання (т. 1 а.с. 337).
Зокрема, у пункті 3 додаткової угоди № 1 сторонами погоджено викласти пункт 8.1. кредитного договору у наступній редакції: «банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти через касу банку на строк з 10 липня 2008 року по 10 липня 2018 року включно у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 312 210, 83 грн. на наступні цілі: у розмірі 252 200 грн. - на споживчі цілі, а також у розмірі 7566 грн. на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 1940 грн. - страхування майна, 1261 грн. - особисте страхування, а також у розмірі 49 243, 83 грн. на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 договору, зі сплатою за користуванням кредиту відсотків у розмірі 1,67% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5,04% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 7.2. даного Договору. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється в порядку, визначеному в Додатку №1 до додаткової угоди: позичальник повинен надавати банку щомісячні платежі у сумі 6 467, 10 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором. Також сторонами погоджено реструктуризацію заборгованості шляхом її зменшення на 375, 28 грн. (т. 1 а.с. 337-338).
Таким чином, згідно із додатку № 1 до додаткової угоди № 1 від 17 травня 2012 року та розрахунку заборгованості позивачкою вносилися щомісячні платежі з метою погашення заборгованості за кредитним договором, а не на виконання рішення суду, на яке вона посилається. Цим спростовуються доводи представника позивача - адвоката Зачковського П.С. про те, що позивачкою сплачувалися кошти на виконання рішення суду, так як таке рішення було ухвалено 06 жовтня 2011 року, а додаткова угода укладена 17 травня 2012 року, за умовами якої сторони домовилися про погашення кредиту.
Крім того, 03 лютого 2015 року між банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору від 10 липня 2008 року, згідно з умовами якої сторонами внесено зміни до договору в частині розміру щомісячних платежів до 7 777, 04 грн. та реструктуризації заборгованості шляхом її зменшення на 104 039, 93 грн. (пені), та змінено строк виконання зобов`язання до 03.02.2025 року. Додаткова угода є невід`ємною частиною кредитного договору від 10 липня 2008 року (т. 1 а.с. 339-341).
Таким чином, уклавши дані додаткові угоди, банк та позивач домовились про нові терміни погашення заборгованості за кредитом - до 03.02.2025 року, в зв`язку з чим банк мав та має право нараховувати проценти за договором у разі неналежного виконання зобов`язань за договором.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.
У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Крім того, згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).
Позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Зачковський П.С. не оспорювали вищевказані додаткові угоди до кредитного договору від 10 липня 2008 року, а, навпаки, позивач виконувала їх, здійснюючи погашення кредиту згідно з їх умовами, що підтверджується розрахунком представника позивача та наданими квитанціями, відповідно до яких останнє погашення було здійснено 15.06.2017 року на суму 3000 грн.
Більш того, в позовній заяві про дані додаткові угоди взагалі нічого не було зазначено, тобто позивач свої вимоги не пов`язувала з додатковими угодами, не просила визнати зобов`язання за ними виконаними, чи визнати їх недійсними. Представник позивача пояснив це тим, що йому в момент складання позовної заяви про ці додаткові угоди не було відомо, та в судовому засіданні під час судового розгляду він вказував, що умови цих додаткових угод є несправедливими, таким чином фактично доповнючи підстави позову. Проте на такій стадії судового процесу (на стадії судового розгляду) позивач та представник позивача позбавлені можливості змінити предмет або підстави позову. Відповідну заяву представник позивача мав би подати до закінчення підготовчого засідання.
Згідно з ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).
Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ПК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).
Судом встановлено, що будь-які рішення суду чи домовленості сторін про припинення зобов`язання виконанням договору, проведеним належним чином, відсутні. Рішення суду про часткове задоволення позову банку про стягнення заборгованості не є рішенням про припинення будь-яких зобов`язань за кредитним договором та договором іпотеки. Більш того, дане рішення не виконувалось позивачем, оскільки позивачем були укладені додаткові угоди з банком, і кошти на погашення заборгованості вона вносила саме на виконання умов цих угод та умов кредитного договору, а не на виконання рішення суду.
Тому, навіть за наявності рішення суду зобов`язання не припиняється, оскільки сторони в двосторонньому порядку погодили зміни до кредитного договору вже після ухваленого рішення та виконували зазначені додаткові угоди.
Таким чином, за наявності неповного виконання позивачем своїх зобов`язань за договором відповідно до розрахунку заборгованості АТ КБ "ПриватБанк" станом на 09.07.2020 року заборгованість позивача перед банком становить 964 312, 18 грн. - (т. 1 а.с. 323-326).
Також варто зазначити, що представник позивача в позові відповідно до власного розрахунку зазначає, що позивачем погашено заборгованості в повному обсязі на загальну суму 542 817, 46 грн., тоді як представник відповідача зазначає, що заборгованість ОСОБА_1 перед банком складає 964 312, 18 грн. Крім того, відповідно до умов кредитного договору ОСОБА_1 знала, що при належному виконанні своїх зобов`язань по договору вона повинна була сплатити за весь термін кредиту суму - 732 820,18 грн., оскільки з цією сумою позивач погодилася та власноручно підписала кредитний договір да додатки до нього, зокрема Графік погашення кредиту , де саме ця сума і зазначена.
Тобто, між банком та позивачем існує спір про заборгованість, який належить вирішувати в провадженні щодо стягнення заборгованості, оскільки в цьому провадженні суд позбавлений можливості встановлювати розмір заборгованості.
Тому, до даних правовідносин не може бути застосована норма ст. 599 ЦК України, оскільки виконання договору на момент розгляду справи у суді не проведено належним чином.
Крім того, представник позивача стверджує, що позивачкою було виконано рішення суду про дострокове стягнення заборгованості 15.06.2017 року, фактично починаючи з 21.10.2011 року після ухвалення судового рішення, при цьому без відкриття виконавчого провадження. Тобто позивач наполягає, що вона виконувала рішення суду протягом шести років.
Виходячи із таких міркувань позивача, банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання (невиконання рішення суду), оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини 2 статті 625 ЦК України, а тому, позовні вимоги про визнання зобов`язання за кредитним договором виконаним є передчасними та не можуть бути задоволені.
Враховуючи те, що відсутні підстави вважати припиненими зобов`язання за кредитним договором, тому не можуть бути задоволені і похідні вимоги позивача щодо припинення договору іпотеки.
Оскільки, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню по суті, то вимоги представника відповідача - адвоката Шевченка А.О. про застосування до позовних вимог позивача строків позовної давності судом не розглядаються, оскільки відмова в позові по суті виключає застосування строків позовної давності.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Виходячи з вимог вищевказаної статті, враховуючи, що позивачу в позові відмовлено, то за такого відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору.
Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Зважаючи на те, що суд відмовив в задоволенні позовних вимог, то за таких обставин потреба в застосуванні заходів забезпечення позову відпала, а тому їх слід скасувати після набрання рішенням суду законної сили.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -
Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані згідно з ухвалою Веселинівського районного суду Миколаївської області від 10 червня 2020 року, після набрання рішенням суду законної сили.
Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повне рішення суду складено 11 липня 2022 року.

Суддя Веселинівського районного суду

Миколаївської області Л.О. Орленко