Справа № 440/1797/14 Головуючий у 1 інстанції: Кос І.Б.
Провадження № 22-ц/811/1353/22 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання Юзефович Ю.І.,

з участю приватного виконавця Пиць А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Буського районного суду Львівської області від 19 травня 2022 року, у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиця Андрія Андрійовича, по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Форум», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

в грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із скаргою, у якій просив скасувати:

- постанову про відкриття виконавчого провадження № 67703630 від 01 грудня 2021 року, винесену приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пиць Андрієм Андрійовичем

- постанову про стягнення із боржника основної винагороди у виконавчому провадженні № 67703630 від 01 грудня 2021 року, винесену приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пиць Андрієм Андрійовичем.

Скарга мотивована тим, що 04 грудня 2021 року боржником були отримані оскаржувані постанови приватного виконавця, що були винесені останнім згідно виконавчого листа Буського районного суду Львівської області про стягнення із боржника ( ОСОБА_1 ) на користь стягувача (ПАТ «Банк Форум») заборгованості за кредитним договором на підставі заочного рішення від 05 лютого 2015 року в справі № 440/1797/14-ц. Скаржник вважає оскаржувані ним постанови приватного виконавця незаконними і такими, що підлягають скасуванню з огляду на те, що ухвалою Буського районного суду Львівської області від 26 липня 2021 року було змінено кредитора із ПАТ «Банк Форум» на ТОВ ФК «Інвестохіллс Веста», який став новим кредитором у зобов`язанні за кредитним договором №0047/08/6.10-CL від 08 травня 2008 року. Оскільки до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу таких прав, скаржник вважає пропущеним строк пред`явлення виконавчого листа до виконання новим кредитором, що сплив ще у 2016 році.

Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 19 травня 2022 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиця Андрія Андрійовича відмовлено повністю.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиця Андрія Андрійовича витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн.

08 червня 2022 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, та постановити нову ухвалу, якою скаргу задовольнити. Судові витрати просить покласти на приватного виконавця.

Апеляційна скарга мотивована тим, що постановляючи оскаржувану ухвалу, місцевим судом не враховано, що на момент відкриття виконавчого провадження закінчився строк пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання (такий сплив ще в 2016 році), і питання про поновлення такого в судовому порядку не вирішувалось. Щодо стягнення судом витрат на професійну правничу допомогу, апелянт вказує, що такі стягнуто безпідставно, адже в задоволенні скарги відмовлено, а при її розгляді не встановлено недобросовісних дій особи, яка її подала, як передумови для стягнення таких витрат.

29 червня 2022 року від приватного виконавця Пиця Андрія Андрійовича надійшов відзив на апеляційну скаргу, підписаний адвокатом Репаком Віталієм Валерійовичем, шляхом накладення КЕП, в якому міститься прохання апеляційну скаргу відхилити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін. Відзив містить попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які приватний виконавець поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу мотивовано тим, що з виконавчого листа, який перебуває на виконанні у приватного виконавця убачається, що строк пред`явлення такого до виконання зазначено до 11 серпня 2024 року. Відтак, виконавче провадження відкрито обґрунтовано, оскільки підстави для повернення такого виконавчого листа відсутні, адже виконавець не вправі змінювати зміст виконавчого документа.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення приватного виконавця, який з`явився до суду апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини другої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Тлумачення цієї норми свідчить, що у разі звернення особи, яка вважає, що її права порушено рішеннями, діями або бездіяльністю органом державної виконавчої служби, державного (приватного) виконавця, оцінку таким діям щодо виконання судового рішення надає саме суд, виходячи з конкретних обставин справи, а також доводів сторін спору.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки виданий судом виконавчий лист від 05 жовтня 2021 року передбачає строк пред`явлення його до виконання із 11 серпня 2021 року до 11 серпня 2024 року, та у межах цього строку стягувач звернувся до приватного виконавця із заявою від 22 листопада 2021 року, а останній постановою від 01 грудня 2021 відкрив виконавче провадження на підставі виконавчого листа від 05 жовтня 2021 року про стягнення із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» заборгованості за кредитним договором №0047/08/6.10-CL від 08 травня 2008 року в розмірі 121 742 грн 76 коп, правових підстав для скасування постанови приватного виконавця Пиць А.А. про відкриття виконавчого провадження від 01 грудня 2021 року місцевий суд не знаходить. При цьому, суд першої інстанції вважав, що скаржник, висловлюючи у поданій скарзі фактичну свою незгоду із виданим судом виконавчим листом, обрав невірний спосіб захисту порушеного права через скасування постанов приватного виконавця, оскільки для цього існує процесуальний спосіб, передбачений статтею 432 ЦПК України. Щодо постанови про стягнення із боржника основної винагороди, суд першої інстанції вважав таку правомірною, з огляду на суму, що підлягає примусовому стягненню із ОСОБА_1 .

Проте з такими висновками суду колегія суддів погодитись не може, виходячи з такого.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна людина має право на справедливий судовий розгляд.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Суд визначає в межах, встановлених ЦПК України, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами статті 2 Закону № 1404-VIII виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад: верховенства права, обов`язковості виконання рішень; законності; справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону №1404-VIII).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України;

Вимоги до виконавчого документа наведені в статті 4 цього Закону.

Так, у виконавчому документі, зокрема, зазначаються назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню; та строк пред`явлення рішення до виконання (пункти 1 ,2, 6, та 7 частини першої статті 4 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до положень пункту 2 частини четвертої статті 4 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

У разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим цією статтею, стягувач має право звернутися до суду чи іншого органу (посадової особи), що видав виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність із зазначеними вимогами (абзац дванадцятий частини четвертої статті 4 Закону № 1404-VIII).

Як зазначено в частині першій та другій статті 12 Закону № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Підстави переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання наведені в частинах четвертій та п`ятій цієї статті Закону № 1404-VIII.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-711цс15 викладено таку правову позицію:

«За змістом положень частин першої, другої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)») виконавчий лист, виданий на підставі рішення суду в цивільній справі, може бути пред`явлений до примусового виконання протягом одного року з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

Зазначення судом у виконавчому листі іншого строку пред`явлення його до виконання не має правового значення, оскільки такий строк встановлено імперативною нормою закону й не може бути змінено судом.

За пунктом 4 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)», який набрав чинності з 9 березня 2011 року, виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені на момент їх видачі.

Таким чином, поширення дії норм вказаного Закону на правовідносини щодо пред`явлення виконавчого документа до виконання залежить від часу видачі такого документа.

У справі, яка переглядається, виконавчий документ, виданий на підставі рішення суду після набрання чинності Законом України № 2677-VІ (9 березня 2011 року), був пред`явлений до виконання поза межами строків, установлених статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження», питання про поновлення пропущеного строку в установленому статтею 371 ЦПК України порядку не вирішувалося, і відповідно зазначена обставина, виходячи з положень статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», була підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження».

Від цього висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду України, Велика Палата Верховного Суду не відступила.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від: 15 березня 2018 року у справі № 554/6783/16-ц (провадження № 61-2622св18); 28 березня 2018 року у справі № 2-710/11 (провадження № 61-7055св18); 18 грудня 2019 року у справі № 752/20752/17 (провадження № 61-35268св18); 26 червня 2019 року у справі № 2604/23372/12 (провадження № 61-34335св18), а також в ухвалі від 14 вересня 2020 року у справі № 420/799/17 (провадження № 61-11885ск20), що свідчить про його усталеність практиці суду касаційної інстанції.

Вказаний висновок є релевантним у його застосуванні до будь-якої редакції Закону України «Про виконавче провадження», адже таким мінялися лише строки пред`явлення виконавчих документів до виконання, а не час початку відліку такого строку, який завжди обчислювався з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі №553/1951/14-ц (провадження № 61-20552св18) викладено такий висновок:

«Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент набрання законної сили рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 04 листопада 2014 року) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

У пункті 1 частини другої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент набрання законної сили рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 04 листопада 2014 року) передбачалося, що строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.

Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (пункт 4 Рішення Конституційного Суду України від 05 квітня 2001 року у справі № 3-рп/2001).

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року.

Згідно пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Тлумачення пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року свідчить, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності законом № 1404-VIII від 02 червня 2016 року. Для пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм закону № 1404-VIII від 02 червня 2016 року до виконавчих документів, пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.

Аналогічний по суті висновок зроблений і в постановах Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 березня 2018 року у справі № 905/6977/13 та від 02 травня 2018 року у справі № 5016/149/2011(17/6)».

Подібні висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 553/1951/14-ц (провадження № 61-20552св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 521/21810/17 (провадження № 61-42207св18), від 29 січня 2020 року у справі № 344/19847/18 (провадження № 61-6732св19), від 11 листопада 2021 року у справі № 127/2119/13-ц (провадження № 61-7780св21) та від 09 лютого 2022 року у справі № 658/310/21 (провадження № 61-14862св21).

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено, що у справі № 440/1797/14-ц (провадження № 2/440/110/2015):

- заочним рішення Буського районного суду Львівської області від 05 лютого 2015 року стягнуто з ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» заборгованість за кредитним договором № 0047/08/3.10-CL від 08 травня 2008 року в сумі 121 742 грн 76 коп. (а.с. 39, 40);

- 16 червня 2017 року представник ПАТ «Банк Форум» звернувся до суду з заявою про видачу виконавчого листа, який згідно супровідного листа суду надіслано стягувачу 23 червня 2017 року, і такий повернувся до суду без вручення 26 червня 217 року (а.с. 46, 49, 50-53);

- аналіз змісту виконавчого листа (а.с. 51) свідчить про те, що такий видано 21 червня 2017 року на виконання рішення суду від 05 лютого 2015 року, яке набрало законної сили 22 лютого 2015 року, і такий може бути пред`явлений до 22 лютого 2018 року;

- 29 червня 2021 року на адресу суду першої інстанції надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» про заміну сторони у справі, шляхом заміни стягувача його правонаступником (а.с. 54-59);

- ухвалою Буського районного суду Львівської області від 26 липня 2021 року заяву задоволено, замінено сторону виконавчого провадження ПАТ «Банк Форум» на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» у виконавчому провадженні з виконання заочного рішення Буського районного суду Львівської області від 05 лютого 2015 року (а.с. 90, 91);

- матеріали справи не містять доказів повідомлення учасників справи про час та місце розгляду заяви про заміну сторони правонаступником;

- 30 вересня 2021 року до суду надійшов запит від ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» щодо надання інформації про те, чи видався ПАТ «Банк Форум» виконавчий лист на виконання заочного рішення Буського районного суду Львівської області від 05 лютого 2015 року з зазначенням дати видачі у разі його отримання позивачем, а також містилося прохання видати виконавчий лист на виконання заочного рішення Буського районного суду Львівської області від 05 лютого 2015 року в разі його неотримання попереднім стягувачем (а.с. 93, 94);

- до заяви ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» долучена відповідь Буського ВДВС Золочівського району Львівської області про те, що згідно даних АСВП, журналів реєстрації вхідної кореспонденції, виконавчий документ № 440/1797/14-ц від 05 лютого 2015 року у відділі на виконання не надходив та на виконанні не перебував (а.с. 95);

а у справі № 440/1797/14-ц (провадження № 4-с/943/14/2021:

- 05 жовтня 2021 року Буським районним судом Львівської області видано новий виконавчий лист на виконання рішення суду від 05 лютого 2015 року, в якому зазначено, що рішення набрало законної сили 11 серпня 2021 року, а виконавчий лист може бути пред`явлений до виконання до 11 серпня 2024 року (а.с. 45);

- на підставі цього виконавчого листа та заяви стягувача (ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста») від 22 листопада 2021 року приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 01 грудня 2021 року, а також постанову про стягнення з боржника основної винагороди від цього ж числа (а.с. 3-6, 47).

Як свідчить аналіз матеріалів справи за скаргою боржника на дії приватного виконавця, матеріали справи № 440/1797/14-ц (провадження №2/440/110/2015) судом першої інстанції не оглядались.

У справі, яка переглядається виконавчий лист вперше видано 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року, однак на момент його видачі, строк пред`явлення його до виконання сплив, адже такий, на момент набрання рішенням суду законної сили становив один рік, тому зазначенням судом у цьому виконавчому листі строку пред`явлення його до виконання до 22 лютого 2018 року, є помилковим.

Помилковим є також видача місцевим судом нового виконавчого листа, у зв`язку із постановленням ухвали про заміну сторони, та зазначення у цьому виконавчому листі нового строку пред`явлення його до виконання, без вирішення питання про поновлення цього строку, адже такі дії не ґрунтуються на положеннях процесуального закону, зокрема положеннях частин першої та сьомої статті 431 та підпункту 17.2 пункту 17 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.

Проте, такі помилки не мають правового значення, та не впливають на строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, оскільки такий встановлено імперативною нормою закону та не може бути змінений судом.

У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України»" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, пункт 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, пункт 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції, розглядаючи скаргу боржника, дійшов невірного висновку про те, що приватним виконавцем відкрито виконавче провадження з дотриманням вимог Закону №1404-VIII, адже виконавчий лист пред`явлено до виконання поза межами строків, встановлених статтею 12 Закону № 1404-VIII, питання про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання у встановленому статтею 433 ЦПК України порядку, не вирішувалось, підстав для переривання строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, не встановлено.

Згідно з частиною першою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Відповідно до частини третьої статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Згідно з частиною сьомою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Оскільки оскаржувана постанова приватного виконавця про стягнення з боржника основної винагороди винесена після неправомірного відкриття виконавчого провадження, тобто є наслідком попередніх незаконних дій приватного виконавця, тому також не відповідає вимогам Закону № 1404-VIII та Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Ураховуючи викладене оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, з постановленням нової про задоволення скарги.

Колегія суддів звертає увагу, що за обставинами цієї справи належним та ефективним способом захисту, за вибором заявника може бути, як подання скарги у порядку, передбаченому статті 447 ЦПК України, так і подання заяви про визнання виконавчого лита таким, що не підлягає виконанню (стаття 432 ЦПК України) (наприклад, див. постанову Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 372/159/17 (провадження № .61-31919св18)).

Щодо юрисдикційності справи в частині скасування постанови про стягнення основної винагороди, колегія суддів виходить з такого.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Частиною другою статті 74 цього Закону визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Оскільки спір у справі, що розглядається, в частині оскарження постанови приватного виконавця про стягнення з боржника основної винагороди не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів боржника у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку приватного виконавця, не випливає з оскарження цієї постанови, як окремого виконавчого документа, а є похідною вимогою від вимоги про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, винесення якої визнано судом неправомірним, розгляд цієї вимоги в одному провадженні, за правилами цивільної юрисдикції відповідає завданням та основним засадам саме цивільного судочинства.

Такі висновки в цілому узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 2610/27695/2012 (провадження № 14-37цс21).

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно частини першої, пунктів 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

З огляду на те, що оскаржувану ухвала скасована з постановленням нової про задоволення скарги, з приватного виконавця на користь скаржника слід стягнути 496 грн 20 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто у ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14382цс19), де Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постановах від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт перший частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

З матеріалів справи убачається, що у цій справі представником боржника, який є ініціатором провадження за скаргою на дії приватного виконавця, був адвокат Дяків Володимир Богданович, з яким 05 грудня 2021 року укладено договір № 05/12/2021 про надання правової (правничої) допомоги (а.с. 97).

12 квітня 2022 року ОСОБА_1 подано до суду заяву про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 95, 96), яка надіслана іншим учасникам справи, і до якої додано акт приймання-передачі правничої допомоги від 08 квітня 2022 року (а.с. 98), з якого убачається, що загальна вартість наданої допомоги протягом грудня 2021 року квітня 2022 року становить 10 000,00 грн.

19 травня 2022 року представником приватного виконавця адвокатом Репаком Віталієм Валерійовичем подано заперечення на заяву про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, в якій зазначено, що скаржник не подав попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, а розмір витрат є завищеним (а.с. 110-112).

Апеляційний суд, частково приймає до уваги доводи заперечення на заяву про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, адже такі витрати в заявленому скаржником розмірі є неспівмірними із складністю справи, її тривалістю та наданими адвокатом послуг в суді першої інстанції, затраченим часом на наданням таких послуг, розмір таких витрат не відповідає критерію реальності, співмірності, а також розумності їхнього розміру, тому вважає за можливе зменшити розміру витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню з приватного виконавця на користь скаржника, до 4 000,00 грн.

У постанові від 12 листопада 2019 у справі № 904/4494/18 Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що згідно з частиною другою статті 124 ГПК України у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків про відмову у відшкодуванні судових витрат на тій підставі, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач разом з першою заявою по суті спору не подав суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи, на підставі розсуду суду за оцінкою обставин конкретної справи.

Водночас диспозиція частини другої статті 124 ГПК України не є імперативною, тобто передбачає право суду відмовити у відшкодуванні судових витрат у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат.

Наведена норма процесуального закону надає суду право у разі невиконання стороною обов`язку подати попередній розрахунок судових витрат відмовити у їх відшкодуванні, за винятком суми сплаченого стороною судового збору.»

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 червня 2021 року у справі №927/201/20.

Частина друга статті 134 ЦПК України за аналогією з частиною другою статті 124 ГПК України вказує лише на право, а не на обов`язок суду відмовити у відшкодуванні судових витрат у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат.

У цьому зв`язку, з огляду на часткову прийнятність доводів заперечення проти стягнення витрат на правничу допомогу, через їх неспівмірність, колегія суддів відхиляє доводи заперечення в частині підстави для відмови у їх стягненні, через неподання попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Буського районного суду Львівської області від 19 травня 2022 року скасувати, та постановити нову ухвалу.

Скаргу ОСОБА_1 на дії приватного виконавця задовольнити.

Скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 67703630 від 01 грудня 2021 року, винесену приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пиць Андрієм Андрійовичем.

Скасувати постанову про стягнення із боржника основної винагороди у виконавчому провадженні № 67703630 від 01 грудня 2021 року, винесену приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пиць Андрієм Андрійовичем.

Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиць Андрія Андрійовича на корить ОСОБА_1 4 000 (чотири тисячі) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиць Андрія Андрійовича на корить ОСОБА_1 496 (чотириста дев`яносто шість) грн. 20 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 липня 2022 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич