КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Рибалка Ю.В.
Єдиний унікальний номер справи № 758/8229/21
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5183/2022
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на дитину,

встановив:

У червні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог вказувала, що у неї та відповідача ОСОБА_1 від шлюбу є спільна дитина - малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу дитина сторін проживає разом з позивачкою.

Зазначала, що за період з 2019 по 2021 рік вона понесла додаткові витрати на утримання дитини, зокрема вона сплатила кошти самостійно за лікування спільної дитини. У зв'язку з тим, що позивачка весь час перебуває з сином, вона не має постійної роботи та живе за кошти своїх батьків.

Відповідно до висновку Інклюзивно-ресурсного центру №7 Подільського району м. Києва про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку дитини від 09 вересня 2019 року № 336, дитині поставлено медичний діагноз: невролог - біоелектрична активність головного мозку з ознаками морфо-функціональної незрілості. У вказаному висновку зазначено, що у дитини є особливі освітні потреби та виявлено порушення мовлення (ЗНИ І рівня) та було надано ряд рекомендацій та індивідуальний план Психолого-педагогічних та корекційно-розвиткових послуг у відповідності до якого позивачка була змушена звернутися до приватних лікувальних закладів, оскільки державні лікувальні заклади на сьогоднішній день не мають у своєму штаті відповідних спеціалістів.

Посилаючись на те, що відповідач не приймає участі в додатковому утриманні дитини, а розміру аліментів, які сплачує відповідач, не вистачає для належного розвитку, виховання та лікування сина, з урахуванням уточнення позовних вимог, просила стягнути з ОСОБА_1 50% понесених додаткових витрат на лікування дитини - їх спільного сина ОСОБА_3 , в розмірі 44 875 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11 листопада 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 44 875 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Свою скаргу обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 не є належним позивачем у справі, оскільки кошти за лікування дитини сплачували батьки позивачки, в той час як сама ОСОБА_2 не працює та не має доходів. Вказує також, що розмір заявлених до стягнення витрат є необґрунтованим, оскільки позивачка зверталась до приватних клінік з власної ініціативи, при цьому, матеріали справи не містять доказів, що державні лікувальні заклади відмовили їй в обстеженні та лікуванні дитини. Також посилається на недостатність доходів відповідача ОСОБА_1 для сплати додаткових витрат на утримання дитини. Стверджує, що позивачка не бере участь у додаткових витратах на дитину, тому суд першої інстанції, задовольняючи позов, порушив принцип рівності прав та обов`язків батьків щодо виховання та утримання дитини.

У відзиві на апеляційну скаргу представник представниця ОСОБА_2 - адвокат Яворська Г.І. зазначає, що апеляційна скарга є надуманою та безпідставною. Рішення суду ухвалене на підставі належних та допустимих доказів, є законним та обґрунтованим. Тому підстави для його скасування чи зміни відсутні. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення додаткових витрат на дитину у розмірі 44 875 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.

Встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 червня 2016 року, який було розірвано за рішенням Подільського районного суду м. Києва від 01 квітня 2019 року по цивільній справі № 758/3198/19 (а.с. 132).

В шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 11).

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26 лютого 2021 року по цивільній справі № 758/14854/18 з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання їх спільного малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1492 грн щомісячно, починаючи з 14 березня 2018 року до досягнення дитиною повноліття та аліменти на її ( ОСОБА_2 ) утримання у розмірі 500 грн, починаючи з 14 березня 2018 року до 30 вересня 2019 року.

Звертаючись до суду з вказаним позовом позивачка, посилалася на те, що відповідач участі у вихованні сина не приймає, матеріальної допомоги на її утримання не надає та не приймає участі у додаткових витратах на дитину.

Відповідно до висновку Інклюзивно-ресурсного центру №7 Подільського району м. Києва про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку дитини від 09 вересня 2019 року № 336, дитині поставлено медичний діагноз: невролог - біоелектрична активність головного мозку з ознаками морфо-функціональної незрілості. У вказаному висновку зазначено, що у дитини є особливі освітні потреби та виявлено порушення мовлення (ЗНИ І рівня) та було надано ряд рекомендацій та індивідуальний план Психолого-педагогічних та корекційно-розвиткових послуг.

Позивачка зазначала, що зверталась до приватних лікувальних закладів, оскільки державні лікувальні заклади не мають у своєму штаті відповідних спеціалістів та не в змозі провести усі необхідні обстеження та лікування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ч.1, ч.2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право нa рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що була ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

За змістом ст. 18 Конвенції суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до вимог ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що до участі у додаткових витратах на утримання дитини, можна притягати лише батьків, у цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягнення коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17, до особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов?язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Як видно зі змісту позовних вимог, що додатковими витратами на дитину, 50% яких позивач бажає стягнути з відповідача, є лікування малолітнього ОСОБА_3 протягом 2019-2021 років.

На підтвердження своїх вимог позивачка надала суду копії медичних документів (висновків, виписок, протоколів), рахунки-акти, фіскальні чеки, рахунки на оплату послуг, акти надання медичних послуг, квитанції, бухгалтерські довідки.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що такі додаткові витрати дійсно зумовлені особливими обставинами, а саме - відповідним станом здоров`я дитини та необхідністю надання їй медичної допомоги.

Отже, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 44 875 грн, що є половиною суми витрат, понесених позивачкою на лікування їх спільної дитини - малолітнього ОСОБА_3 , та підтверджених належними та допустимими доказами долученими до матеріалів справи.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що ОСОБА_2 не є належним позивачем у справі, оскільки кошти за лікування дитини сплачували батьки позивачки, оцінюються колегією суддів критично.

Як видно із наявних у матеріалах справи доказів та не спростовувалось сторонами, малолітній ОСОБА_2 проживає з матір`ю, позивачка ОСОБА_2 супроводжувала дитину під час проведення медичних обстежень та лікування як законний представник, а також сплачувала кошти за вказані медичні процедури. А відтак, ОСОБА_2 має право на відшкодування понесених витрат з боку батька дитини. При цьому, відсутність у ОСОБА_2 доходів та факт надання їй матеріальної допомоги батьками не звільняє відповідача від його обов`язків щодо утримання дитини.

Посилання апелянта на те, що позивачка зверталась до приватних клінік з власної ініціативи, в той час матеріали справи не містять доказів, що державні лікувальні заклади відмовили їй в обстеженні та лікуванні дитини також відхиляються судом як безпідставні. При цьому, суд звертає увагу, що у матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача до інших медичних закладів для обстеження та лікування дитини, а також будь-якої його участі у такому лікуванні.

Твердження про недостатність доходів відповідача ОСОБА_1 для сплати додаткових витрат на утримання дитини також не може бути враховане судом, оскільки ОСОБА_1 є працездатною особою, не позбавлений можливості працювати та отримувати доходи. При цьому, розмір заробітної плати ОСОБА_1 не може бути підставою для звільнення його від виконання обов`язків батька дитини, зокрема, щодо несення спільно з матір`ю витрат на лікування.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.І. Савченко