Справа № 465/220/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2022 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Колодяжного С.Ю.

з участю секретарів судового засідання Борисюк В.О., Петришак С.Б.

позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи - Вища рада правосуддя, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, про відшкодування моральної шкоди, завданої під час здійснення правосуддя,

встановив:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 13.01.2021 року звернулися у Франківський районний суд м.Львова з позовом до держави Україна, в якому просять стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України грошові кошти в якості відшкодування моральної шкоди в розмірі 100000 грн. на користь ОСОБА_1 та на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 по 50000 грн. кожному.

В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що 08.05.2018 року ОСОБА_1 , який є лікарем стоматологом терапевтом Комунального некомерційного підприємства «Стоматологічна поліклініка №4», звернувся до Франківського районного суду міста Львова з позовом до КНП «Стоматологічна поліклініка №4», головного лікаря КНП «Стоматологічна поліклініка №4» Нестора Р.А., управління охорони здоров`я Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, начальника управління охорони здоров`я Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради Зуба В.І., міського голови м. Львова Садового А.І., треті особи: Залізнична ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області, Міністерство юстиції України, Пенсійний фонд України, Міністерство охорони здоров`я, про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини зарплати в зв`язку з затримкою термінів її виплати, порушення умов колективного договору (справа № 465/2699/18), оскільки актом інспекційного відвідування ГУ Держпраці у Львівській області було встановлено наявність заборгованості з виплати заробітної плати, в тому числі ОСОБА_1 .

Представниками позивача ОСОБА_1 у вказаній справі на підставі нотаріально посвідченої довіреності є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Проте, станом на момент подання позовної заяви справа №465/2699/18 за вказаним трудовим спором Франківським районним судом м.Львова не розглянута по суті, натомість цим судом та головою суду ОСОБА_6 вчиняються умисні дії, які перешкоджають розгляду цієї справи. Вказане привело до умисного порушення конституційного права ОСОБА_1 на звернення до суду, перешкоджання судом доступу до правосуддя з підстав не передбачених законом, а також порушення прав осіб, які надають йому правову допомогу.

Тривалість розгляду справи №465/2699/18 не відповідає гарантії ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) щодо розумного строку розгляду справи. Таку розумність треба оцінювати у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням таких критеріїв як складність справи, поведінка заявника та держави, її органів, а також важливість результату судового процесу для особи, яка скаржиться на його надмірну тривалість. Вважають, що позивач ОСОБА_1 та його представники сумлінно виконували свої обов`язки, а саме з`являлися у судові засідання, однак неодноразово були повідомлені про те, що судові засідання не відбудуться без пояснення причин або інших причин, які унеможливлюють розгляд справи. Також ними було подано декілька клопотань у справі, проте жодне клопотання станом на 15.11.2020 року так і не було розглянуто судом. Крім того, зазначена справа є трудовим спором, пов`язаним з невиплатою заробітної плати, не є складною, з чого можна зробити висновок про умисне затягування розгляду справи Франківським районним судом м.Львова. Щодо значущості для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, то звертають увагу, що судом розглядається трудовий спір з приводу невиплати заробітної плати, а це безпосередньо стосується життєвого рівня ОСОБА_1 і його сім`ї, в такій категорії справ важлива терміновість, про що вказує і Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні в справі «Карнаушенко проти України».

Також позивачі вказують на порушення Франківським районним судом м.Львова, який розглядає справу №465/2699/18, ст.13, 14 Конвенції, оскільки ОСОБА_1 не отримав у зв`язку з тривалим нерозглядом його позову ефективного засобу юридичного захисту у національному органі, а вказаний суд не розглядає позов ОСОБА_1 довгий час в тому числі через невеликий рівень доходів останнього, що є дискримінацією за майновим станом.

За наведених обставин позивачі вважають, що позивачу у справі №465/2699/18 ОСОБА_1 та його представникам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 заподіяно моральну шкоду, яка відповідно до ст.56 Конституції України, ст. 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України повинна бути відшкодована державою Україна і відшкодування якої є загальноприйнятою практикою ЄСПЛ. При цьому, вказують та те, що вони не повинні доводити вину відповідача у своїх душевних хвилюваннях внаслідок порушення свого права, як підставу для стягнення моральної шкоди, в силу презумпції вини правопорушника (відповідача) у такого виду деліктах, тому саме відповідач повинен довести відсутність своєї вини.

В обґрунтування заподіяння моральної шкоди ОСОБА_1 покликається на те, що допущені державою порушення його прав вже самі по собі завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, як такі, що заподіюють моральну шкоду. Крім того, надмірний за тривалістю (близько трьох років) розгляд Франківським районним судом м.Львова трудового спору щодо невиплати заробітної плати позбавив його та його родину достатнього та гідного життєвого рівня, засобів для існування, у зв`язку з чим позивач був вимушений звертатися за фінансовою допомогою до знайомих і друзів, що підтверджується борговими розписками на загальну суму 55000 грн., а через тривалий розгляд справи не може повернути борги, які все збільшуються, оскільки боргові розписки передбачають фінансові санкції за несвоєчасне повернення позик.

Таким чином, позивачі стверджують, що існує причинно-наслідковий зв`язок з порушенням розумних строків розгляду справи Франківським районним судом м.Львова та низьким життєвим рівнем ОСОБА_1 , його моральними та фізичними стражданнями, приниженням честі і гідності ОСОБА_1 та його представників.

ОСОБА_1 звертався до Уповноваженого Верховної ради України з прав людини із заявою про те, що Франківським районним судом м.Львова не розглядається його позовна заява, на що Секретаріатом Уповноваженого Верховної ради з прав людини була надана відписка, яка зовсім не стосується питань зазначених у зверненні позивача.

До того ж, позивачі вказують на наявність у них обґрунтованих сумнівів у доброчесності ОСОБА_6 , яка є головуючою у справі №465/2699/18 на час подання даного позову, та в законності походження доходів судді, яка безперервно обіймає посаду судді Франківського районного суду м.Львова з 2008 року. Порушення розумних строків розгляду справи, в тому числі суддею Мартьяновою С.М., переконали позивачів у тому, що своїми діями вона спонукає їх до дачі хабаря.

Враховуючи наведене, позивачі вважають, що заявлена ОСОБА_1 сума відшкодування моральної шкоди у 100000 грн. є мінімальною для відшкодування його душевних та фізичних страждань протягом трьох років, а представники ОСОБА_1 у справі №465/2699/18 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , заявляючи кожен до відшкодування компенсацію моральної шкоди в розмірі 50000 грн., зазначають, що такі суми відшкодування є мінімальними для компенсації їхніх душевних та фізичних страждань, незручностей, адже вони сумлінно виконували усі доручення довірителя ОСОБА_1 , зокрема, надавали консультації, сумлінно приходили в судові засідання, готували клопотання, позовну заяву та вчиняли інші дії передбачені законодавством та довіреністю.

Згідно розпорядження голови Франківського районного суду м.Львова від 27.04.2021 року, у зв`язку із задоволенням самовідводів усіх суддів цього суду і неможливістю за таких обставин утворити новий склад суду для розгляду цієї справи, справу № 465/220/21 в порядку ст.31 ЦПК України передано на розгляд Залізничному районному суду м.Львова.

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 05.05.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву та третім особам - п`ятнадцятиденний строк для подання пояснення на позовну заяву та п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання пояснень щодо нього, із викладенням своїх аргументів і міркувань на підтримку або заперечення проти позову або відзиву.

Позивачами 24.05.2021 року було подано уточнення (доповнення) до позовної заяви, в якому ОСОБА_1 просить стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 1093366,26 грн., що відповідає сумі заборгованості із заробітної плати, яка заявлена ним у справі № 465/2699/18.

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 27.05.2021 року, у зв`язку із збільшенням суми відшкодування моральної шкоди, було здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі.

Державна казначейської служба України 07.06.2021 року подала відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує, вважаючи такий необґрунтованим та безпідставним. Зокрема, вказує на те, що шкода відшкодовуються лише тоді, коли її завдано фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, що закріплено в статті 1174 ЦК України. Оскільки на даний момент дії чи бездіяльність посадових осіб органу державної влади не визнано незаконними, а тому і відсутні будь-які правові підстави для відшкодування шкоди. Звертає увагу суду і на те, що боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин, відповідно і відповідачем у справі має бути держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. До того ж, казначейство не наділене повноваженнями щодо представлення інтересів держави у спорах про відшкодування моральної шкоди, завданої судом чи суддею. Держава бере участь у справі як співвідповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган діями якого завдано шкоду. Крім цього, зазначає, що у позовній заяві відсутні відомості щодо заподіяння позивачам страждань у визначених ними розмірах.

Третя особа - Уповноважений Верховної Ради України з прав людини надала письмові пояснення, які надійши до суду 07.06.2021 року, в яких зазначила, що позивач повинен обґрунтувати та надати належні докази на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, які грошові сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Окрім того, позивач повинен надати до суду обґрунтований розрахунок суми, яку він просить стягнути, що позивачами зроблено не було, відсутній розрахунок завданої моральної шкоди, відсутні належні докази її заподіяння.

14.06.2021 року від третьої особи - Вищої ради правосуддя до суду надійшли письмові пояснення, в яких проти задоволення позову заперечує, зазначивши, що Рада не вправі надавати правову оцінку судовим рішенням чи втручатися у здійснення судочинства, у тому числі сприяти у розгляді конкретних судових справ. Окрім цього, Вища рада правосуддя встановлює наявність чи відсутність у діях судді дисциплінарного проступку виключно в межах процедури дисциплінарного провадження. Такі повноваження зазначеного органу державної влади є дискреційними, тобто, здійснюються на його власний розсуд. Між тим, питання, які порушують у позовній заяві позивачі не відносяться до компетенції Вищої ради правосуддя, а рішення суду у вказаній справі жодним чином не впливатиме на права та обов`язки Ради.

В судовому засіданні позивачі позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, який просять задовольнити.

Державна казначейської служба України, будучи належним чином повідомленою про час, дату та місце розгляду справи, не забезпечила явку в судове засідання свого уповноваженого представника, про причини неявки суд не повідомила, тому суд відповідно до положень ст.223 ЦПК України вважав можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів.

Треті особи, які належним чином були повідомлені про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, при цьому кожен з них подав клопотання, в якому просить розглядати справу за відсутності його представника, що є їх правом, передбаченим ч.3 ст.211 ЦПК України.

Заслухавши пояснення позивачів, показання позивача ОСОБА_1 , який був допитаний за його згодою як свідок, перевіривши доводи та аргументи сторін і третіх осіб, викладені в заявах по суті справи, оглянувши матеріали справи № 465/2699/18,дослідивши докази та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня2006 року).

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи № 465/2699/18, що ОСОБА_1 08.05.2018 року звернувся у Франківський районний суд м.Львова з позовною заявою до КНП «Стоматологічна поліклініка №4», головного лікаря КНП «Стоматологічна поліклініка №4» Нестора Р.А., управління охорони здоров`я Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, начальника управління охорони здоров`я Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради Зуба В.І., міського голови м. Львова Садового А.І., треті особи: Залізнична ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області, Міністерство юстиції України, Пенсійний фонд України, Міністерство охорони здоров`я, в якій просив стягнути з КНП «Стоматологічна поліклініка №4» нараховану, але невиплачену заробітну плату за серпень 2017 року - квітень 2018 року, індексацію заробітної плати та компенсацію працівнику втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у сумі 221598 грн. станом на 01.05.2018 року.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.05.2018 року головуючим у справі визначено суддю Гулієву М.І.

11.05.2018 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху.

11.07.2018 року ОСОБА_1 подано заяву про збільшення позовних вимог до 330308,95 грн. станом на 30.06.2018 року.

16.07.2018 року суд відкрив загальне позовне провадження та призначив підготовчезасідання на 03.08.2018 року.

03.08.2018 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 03.09.2018 року.

03.09.2018 року розгляд справи відкладено.

27.09.2018 року судове засідання не відбулося у зв`язку із зайнятістю головуючого у іншому судовому засіданні.

19.11.2018 року відкладено розгляд справи, відсутній позивач та його представник.

13.12.2018 року судове засідання не відбулося у зв`язку з наданням головуючому двох днів відпочинку за чергування у вихідні та святкові дні.

22.01.2019 року розгляд справи відкладено у зв`язку із завершеннням робочого часу.

15.02.2019 року суд перейшов до з`ясування обставин справи, оголошено перерву.

29.03.2019 року судове засідання не відбулося у зв`язку із перебуванням головуючого у відпустці.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2019 року головуючим у справі визначено суддю Кузя В.Я.

Ухвалою судді від 02.08.2019 року справа прийнята до провадження та призначено судове засідання на 22.11.2019 року.

22.11.2019 року судом зупинено провадження у справі до вирішення відводу головуючому, заявленого представником позивача.

28.11.2019 року заяву про відвід головуючому задоволено, справу передано на повторний автоматизований розподіл.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.12.2019 року головуючим у справі визначено суддю Мартьянову С.М., яка ухвалою від 23.12.2019 року прийняла справу до свого провадження

22.01.2020 року представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог до 1150403 грн.

22.01.2020 року відкладено розгляд справи.

12.02.2020 року судове засідання не відбулося у зв`язку із перебуванням головуючого в нарадчій кімнаті у складі колегії суддів у кримінальному провадженні.

20.02.2020 року та 24.03.2020 року розгляд справи відкладався судом у зв`язку з неявкою представника відповідача.

14.05.2020 року, 07.07.2020 року, 28.08.2020 року, 22.10.2020 року, 09.12.2020 року судові засідання не відбулися у зв`язку із зайнятістю судді в розгляді кримінальної справи, перебуванням судді у нарадчій кімнаті, наданням судді дня для відпочинку за чергування у вихідні і святкові дні, тимчасової втрати працездатності судді.

07.07.2020 року представником позивача подано заяву про залучення до участі у справі в якості співвідповідача суддю Мартьянову С.М., стягнення з неї в користь позивача частину невиплаченої заробітної плати за період з 01.01.2020 року по 30.06.2020 року у сумі 104829,66 грн.

22.02.2021 року суддею Мартьяновою С.М. заявлено самовідвід.

09.03.2021 року представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог про стягнення з КНП «Стоматологічна поліклініка №4» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за 2018-2021 рр. з індексацією заробітної плати та компенсацією працівнику втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у сумі 1093366,26 грн. станом на 31.01.2021 року, а також клопотання про заміну відповідачів, у якому зазначено, що з метою скорочення строків розгляду справи позивач у своїй позовній заяві зазначає тільки одного відповідача, а саме: КНП «Стоматологічна поліклініка №4».

В подальшому справа з 25.02.2021 року до 14.06.2021 року передавалась до провадження інших суддів Франківського районного суду м.Львова Дзендзюри С.М., Величка О.В., Мигаль Г.П., Марків Ю.С., Гладишевої Х.В., Ванівського Ю.М., Мартинишин М.О., кожним з яких було заявлено самовідвід.

Згідно розпорядження голови Франківського районного суду м.Львова від 14.07.2021 року, у зв`язку із неможливістю сформувати новий склад суду для розгляду справи № 465/2699/18, таку справу в порядку ст.31 ЦПК України передано на розгляд Залізничному районному суду м.Львова.

На час розгляду даної справи Залізничним районним судом м.Львова у справі №465/2699/18 30.09.2021 року ухвалено рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з КНП «Стоматологічна поліклініка №4» на користь позивача компенсацію за час невиплати заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з серпня 2017 року по 30.11.2018 року в сумі 2974,20 грн. та індексацію за період з серпня 2017 року по листопад 2018 року в сумі 664,27 грн., провівши з цієї суми стягнення податків та обов`язкових зборів, які підлягають стягненню при виплаті заробітної плати, у решті позову відмовлено. Постановою Львівського апеляційного суду від 20.04.2022 року таке рішення залишено без змін, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Також судом встановлено, що сторона позивача у справі №465/2699/18 неодноразово, починаючи із травня 2020 року, зверталася до Франківського районного суду м.Львова із заявами та клопотаннями з приводу затягування судом розгляду тієї справи і незабезпечення доступу до правосуддя.

Крім цього, ОСОБА_1 04.09.2020 року звертався із заявою до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо захисту його права на належний судовий захист при розгляді справи № 465/2699/18.

24.11.2020 року ОСОБА_1 звертався до Вищої ради правосуддя зі скаргою стосовно судді Франківського районного суду м.Львова ОСОБА_6 під час розгляду справи №465/2699/18.

Під час попередньої перевірки членом Вищої ради правосуддя ОСОБА_7 було встановлено, що тривалий розгляд судової справи №465/2699/18 суддею Мартьяновою С.М. не є наслідком безпідставного її затягування чи невжиття нею заходів щодо розгляду справи у розумний строк, а зумовлений наявністю об`єктивних причин, що вказує на відсутність у поведінці судді ознак дисциплінарного проступку, передбаченого п.2 ч.1 ст.106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», і відомості наведені у дисциплінарній скарзі не містять посилання на докази, які б підтверджували зворотнє. У звязку з викладеними обставинами член Другої Дисциплінарної палати ВРП Худик М.П. ухвалою від 10.03.2021 року скаргу ОСОБА_1 стосовно судді Франківського районного суду м.Львова ОСОБА_6 залишив без розгляду та повернув її скаржнику.

Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органу місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1)якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2)якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання,незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Натомість частиною 6 ст.1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.1173 та 1174 цього Кодексу).

Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 25.05.2016 у справі № 6-440цс16.

У частині 1 статті 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Згідно з положеннями ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі визначили відповідачем державу Україна, з Державного б`юджету якої просять відшкодувати завдану їм моральну шкоду у зв`язку із порушенням гарантії розгляду цивільної справи № 465/2699/18 впродовж розумного строку. При цьому вони вказують як на одну з підстав вимог про стягнення коштів на неправомірні, на їх думку, дії та бездіяльність Франківського районного суду м.Львова та голови цього суду Мартьянової С.М., в провадженні якої перебувала вказана справа на час подання цього позову.

Тобто, вимоги позивачів стосуються деліктних правовідносин, які склалися у них з державою через неналежне, на їх думку, гарантування права на розгляд Фраківським районним судом м.Львова впродовж розумного строку цивільної справи № 465/2699/18, внаслідок чого позивачі претендують на отримання компенсації від держави Україна.

При цьому, суд вправі розглядати вказану позовну вимогу в порядку цивільного судочинства та має задовольнити вимогу про стягнення, коли вважатиме, що держава внаслідок її дій чи бездіяльності допустила порушення гарантії розгляду справи впродовж розумного строку, а не тоді, коли встановить протиправність дій чи бездіяльності суду чи певного судді при здійсненні судочинства. У зв`язку з цим слід зауважити, що для присудження такої компенсації встановлення факту протиправності дій або бездіяльності держави не є необхідним. Суд має встановити наявність обставин, які підтверджують необґрунтовані затримки під час розгляду справи, а не протиправність дій або бездіяльності, які зумовили такі затримки.

Суд дійшов вказаних висновків, виходячи з того, що законодавство України не передбачає можливість розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду щодо вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи.

Велика Палата Верховного Суду в п.61 постанови від 21.11.2018 року у справі №757/43355/16-ц та п.22 постанови від 21.08.2019 року у справі № 761/35803/16-ц вказала на те, що хоча позивачі не заявляють вимогу про визнання бездіяльності пов`язаною з розглядом судової справи протиправною, вважаючи її підставою позову про відшкодування відповідачем моральної шкоди, вирішення заявленої до судді-відповідача позовної вимоги, підставою для якої вказана бездіяльність цієї судді, що виразилася у несвоєчасному розгляді справи, передбачатиме оцінку такої бездіяльності, що є втручанням у здійснення правосуддя суддею-відповідачем.

Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом (ч.1, 3ст.6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

В Постанові Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 № 8 «Про незалежність судової влади», де в преамбулі визначені гарантії незалежності і недоторканості суддів як носіїв судової влади, такими гарантіями, зокрема є й недопустимість втручання у здійснення правосуддя, впливу на суд або суддів у будь-який спосіб.

Згідно з п.10 даної Постанови виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку №11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

У Висновку № 3 (2002) згаданої Консультативної ради щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред`являються їм у зв`язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави (п. 55).

Щодо цивільної відповідальності судді (суду) Консультативна рада європейських суддів у п.76 Висновку № 3 зазначає, що, беручи до уваги принцип незалежності суду: i) засобом захисту від судових помилок (стосовно питань юрисдикції, суті справи або процедури розгляду) повинна бути належна система апеляційного оскарження рішень (як з дозволу суду, так і без дозволу); ii) будь-яка компенсація за інші недоліки в процесі здійснення правосуддя (у тому числі, наприклад, порушення строків розгляду справи) може вимагатися тільки від держави; iii) недоцільним є притягнення судді до будь-якої особистої відповідальності за здійснення ним уповноважених професійних обов`язків, навіть шляхом відшкодування збитків державі, крім випадків навмисного порушення.

Згідно з п.21 Великої хартії суддів (Основоположних принципів), затвердженої Консультативною радою європейських суддів 17 листопада 2010 року, засоби для виправлення суддівських помилок мають бути передбачені відповідною системою апеляційного оскарження. Виправлення будь-яких інших помилок в адмініструванні правосуддя є виключною відповідальністю держави.

Крім того, якщо держава повинна була виплатити компенсацію стороні через помилку у відправленні правосуддя, саме у держави, а не у сторони справи має бути право притягнути суддю до цивільної відповідальності шляхом подання судового позову (пункт 37 Висновку № 18 (2015) Консультативної ради європейських суддів).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що означений підхід однаково застосовний як особисто до суддів, так і до судів, в яких вони здійснюють правосуддя (п.36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 757/43355/16-ц).

На підставі процесуального закону між судом й учасниками справи виникають процесуальні правовідносини, зокрема щодо розгляду та вирішення справ і реалізації процесуальних прав та обов`язків. Проте оскарження діянь суддів (судів), вчинених у цих правовідносинах, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді) (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 21.11.2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 62-65), від 13.03.2019 року у справі № 462/32/17, від 20.03.2019 року у справі №295/7631/17, від 21.08.2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункти 24-26), від 18.12.2019 року у справі № 688/2479/16-ц (п.21)).

Відповідачем за позовом про відшкодування шкоди, завданої у процесі здійснення правосуддя, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя, що зокрема визначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі № 711/2652/17).

Саме з таких мотивів судом ухвалою від 27.05.2021 року було відмовлено позивачам у залученні судді Франківського районного суду м.Львова Мартьянової М.С. як співвідповідача у даній справі.

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч.1 ст.167 ЦК України).

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст.170 ЦК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ч.2 ст.48 ЦПК України).

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (п.6.22 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 5023/10655/11 від 20.11.2018 року). Суд не наділений повноваженнями представляти державу у суді за позовом про відшкодування шкоди, завданої під час здійснення правосуддя.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 вказаної Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (mutatis mutandis рішення у справі «Peretyaka And Sheremetyev v. Ukraine» від 21 грудня 2010 року, заяви №17160/06 та № 35548/06, § 33).

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду (судді), відповідно ухвалені або вчинені після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за несвоєчасний розгляд справи є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити юридичну визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.

Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, а також встановленням у законі можливості звернення до держави з позовом про відшкодування шкоди, зокрема, завданої протиправною бездіяльністю суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 51-52), від 13.03.2019 року у справі № 462/32/17, від 20.03.2019 року у справі №295/7631/17).

Висновок суду про неможливість при вирішенні спору про відшкодування шкоди державою порушенням гарантій розумного строку розгляду цивільної справи оцінки судом конкретних обставин її розгляду й дій судді у цьому процесі, ґрунтується також і на тому, що таку оцінку може зробити лише Виша рада правосуддя в силу її повноважень у межах відповідних дисциплінарних процедур.

Разом з тим для вирішення справи про відшкодування державою шкоди, завданої порушенням гарантії розумного строку розгляду справи, немає потреби у висновках органу, який здійснює дисциплінарні провадження щодо суддів. Відсутність рішення такого органу про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності (пункт 2 частини першої статті 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює обмежені підстави для дисциплінарної відповідальності судді за порушення гарантії розумного строку розгляду справи) не означає, що держава не повинна відшкодувати шкоду, завдану тим, що вона допустила можливість розгляду справи з порушенням розумного строку.

Позивач ОСОБА_1 звертався до Вищої ради правосуддя зі скаргою на дисциплінарні правопорушення головуючого судді Мартьянової С.М. під час розгляду цивільної справи № 465/2699/18. За такою скаргою Рада перевіряла, чи були підстави для притягнення вказаної судді до дисциплінарної відповідальності. Відсутність таких підстав не може бути перешкодою для отримання від держави відшкодування у разі встановлення судом безвідносно до дій конкретного судді у цивільній справі надмірного характеру тривалості провадження у ній.

З огляду на вказане та на конституційні гарантії незалежності суддів і недопустимості впливу на них, оцінюючи підстави позову про відшкодування державою шкоди, завданої надмірною тривалістю судового провадження, суд не може оцінювати дії чи бездіяльність іншого суду чи судді з розгляду справи, на порушення гарантії розумного строку провадження в якій скаржиться позивач. В даній категорії справ суд повинен оцінити поведінку держави, внаслідок якої певний суд або суддя не могли розглядати справу, зокрема, через неможливість сформувати склад суду (внаслідок відсутності суддів у суді, відсутності у судді повноважень для розгляду справи тощо), замінити суддю у разі його тривалої тимчасової непрацездатності, призначити справу до судового розгляду, провести судове засідання у призначений час, надмірну завантаженість науково-дослідного інституту судових експертиз, проведення в якому такої експертизи призначив суд, тощо та зробити висновок за встановленими конкретними обставинами про дотримання чи порушення державою гарантії розумного строку розгляду справи.

Згідно з п.1 ст.6 Конвенції кожен має право, зокрема, на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру. Така гарантія «цивільного аспекту» ст.6 Конвенції передбачена і у відповідному процесуальному закону. Так, розумність строків розгляду справи судом є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України).

Порушення зазначеного принципу може негативно впливати на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади(§ 61 рішення ЄСПЛ у справі «Катте Клітше де ла Гранж проти Італії» від 27.10.1994 року), а надмірні затримки у відправленні правосуддя становлять суттєву небезпеку, зокрема для збереження верховенства права.

Як неодноразово зазначав ЄСПЛ у його рішеннях, саме до компетенції національних судів належить організувати судовий розгляд так, щоб він був швидким та ефективним (mutatis mutandis рішення від 18.06.2009 року у справі «Пилипей проти України» (Pilipey v. Ukraine, заява №9025/03, § 31), рішення від 11.12.2008 року у справі «Лошенко проти України» (Loshenko v. Ukraine, заява № 11447/04, § 28), від 21.12.2006 року у справі «Мороз та інші проти України» (Moroz and Others v. Ukraine, заява № 36545/02, § 60) й інші).

На підставі пункту 1 статті 6 Конвенції у кожної держави-учасниці виник позитивний обов`язок не тільки закріпити у національних юридичних нормах гарантію розгляду справи впродовж розумного строку, але й передбачити ефективні засоби юридичного захисту на випадок, якщо така гарантія буде порушена. Свого часу ЄСПЛ сформував висновок, що для цілей Конвенції таким засобом в Україні не може бути притягнення судді до дисциплінарної відповідальності (mutatis mutandis рішення від 11.12.2008 року у справі «Лошенко проти України» (Loshenko v. Ukraine, заява № 11447/04, § 27), від 30.11.2006 року у справі «Красношапка проти України» (Krasnoshapka v. Ukraine, заява № 23786/02, § 35), від 18.07.2006 року у справі «Єфименко проти України» (Efimenko v. Ukraine, заява № 55870/00, § 49)).

Цей висновок ЄСПЛ зробив на підставі законодавства, яке не дозволяло сторонам у справі ініціювати дисциплінарне провадження щодо судді. Такий засіб не був для сторін доступним безпосередньо, а залежав від розсуду органів і посадових осіб, визначених у частині другій статті 97 Закону України «Про судоустрій» від 7 лютого 2002 року. З того часу законодавство про дисциплінарну відповідальність суддів суттєво змінилося. Проте і за чинним Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року саме по собі порушення гарантії розумного строку розгляду справи не є підставою для дисциплінарної відповідальності судді. Підставами дисциплінарної відповідальності судді можуть бути тільки такі порушення вказаної гарантії, коли мають місце «безпідставне затягування або невжиття суддею заходів щодо розгляду заяви, скарги чи справи протягом строку, встановленого законом, зволікання з виготовленням вмотивованого судового рішення, несвоєчасне надання суддею копії судового рішення для її внесення до Єдиного державного реєстру судових рішень» (пункт 2 частини першої статті 106 цього Закону). Але навіть у перелічених випадках і за умови притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, як і раніше, у законодавстві України відсутня окрема гарантія надання особі, право якої на розгляд справи впродовж розумного строку було порушене, будь-якого відшкодування шкоди за таке порушення та прискорення розгляду певної судової справи, розгляд якої не завершився.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Метою цієї статті є забезпечення механізму, завдяки якому особи можуть скористатися засобами судового захисту на національному рівні від порушення конвенційних прав перед тим, як вдатися до механізму звернення до ЄСПЛ (рішення від 26 жовтня 2000 року у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Ukraine, заява № 30210/96, § 152)).

Вирішальним для оцінки ефективності засобу юридичного захисту щодо скарги на тривалість провадження є те, чи забезпечує відповідний засіб, створений державою, адекватне виправлення ситуації постраждалої особи.

Так, у справі «Класс проти Німеччини» (Case of Klass and others v. Germany) ЄСПЛ зауважив, що, згідно зі статтею 13 Конвенції, у випадку, коли особа вважає свої права та інтереси порушеними внаслідок прийняття заходів, які, як вона стверджує, суперечать Конвенції, ця особа повинна мати засіб правового захисту в національному органі як для прийняття рішення за її скаргою, так і, якщо необхідно, для отримання відшкодування. Таким чином, статтю 13 Конвенції необхідно тлумачити як положення, що гарантує «ефективний засіб правового захисту в національному органі» кожному, хто заявляє про факт порушення його прав і свобод, гарантованих Конвенцією (рішення від 6 вересня 1978 року, заява № 5029/71, пункт 64).

У той же час засіб правового захисту, гарантований статтею 13 Конвенції, має бути «ефективним» як з точки зору закону, так і на практиці в тому сенсі, що він дозволяє або запобігти оскаржуваному порушенню чи його продовженню, або забезпечує належне відшкодування шкоди, завданої будь-яким порушенням, яке вже мало місце (справа «Лашманкін та інші проти Росії» (Lashmankin and Others v. Russia), рішення від 07 лютого 2017 року, заява № 57818/09, пункт 344).

Переглянувши питання про співвідношення частини 1 статті 6 Конвенції щодо тривалості цивільного або кримінального провадження (розумного строку), що є спеціальною правовою нормою, та статті 13 Конвенції про право на ефективний засіб правового захисту ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» констатував існування «істотної небезпеки» для принципу верховенства права в рамках національних правових систем, коли «під час здійснення правосуддя трапляються надмірні затримки», «для оскарження яких сторони не мають національних засобів правового захисту».

У зв`язку з цим ЄСПЛ підкреслив, що тлумачення статті 13 Конвенції полягає в тому, що це положення гарантує ефективний засіб правового захисту в національному органі влади щодо ймовірного порушення вимоги, передбаченої частиною 1 статті 6 Конвенції, про розгляд справи протягом розумного строку.

В іншому випадку, «приватні особи змушені будуть систематично звертатися до Суду в Страсбурзі зі скаргами, які в інакшому разі, і на думку Суду більш доречно, були б спочатку розглянуті в рамках національної правової системи. У перспективі це може послабити ефективне функціонування системи захисту прав людини, створеної Конвенцією, - як на національному, так й на міжнародному рівнях» (справа «Кудла проти Польщі», п.155).

Що стосується українських справ то, зокрема у пункті 28 рішення від 11.12.2008 року у справі «Лошенко проти України», ЄСПЛ нагадав, що вирішальним при оцінці ефективності засобу юридичного захисту щодо скарги на тривалість провадження є те, чи заявник може подати таку скаргу до національних судів, вимагаючи певного виправлення ситуації; іншими словами, чи існує засіб захисту, здатний задовольнити його скарги, надаючи пряме та швидке виправлення ситуації. Суд також встановив, що засіб є «ефективним», якщо його можна використати як для прискорення вирішення справи судами, так і для забезпечення скаржника адекватним відшкодуванням за затримки, які вже сталися (справа «Кудла проти Польші», пункти157-159).

ЄСПЛ неодноразово визнавав порушення Україною пункту 1 статті 6 Конвенції щодо гарантування права на вирішення судом спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру впродовж розумного строку, а також порушення статті 13 Конвенції через відсутність ефективних юридичних засобів захисту від порушення зазначеного права (наприклад, рішення від 1 березня 2018 року у справі «Літвінюк проти України» (Litvinyuk v. Ukraine, заява № 55109/08, § 22-28), від 12 жовтня 2017 року у справі «Криворотова та інші проти України» (Krivorotova and Others v. Ukraine, заяви № 57166/08 та 3 інші, § 7-11), від 21 грудня 2006 року у справі «Мороз та інші проти України» (Moroz and Others v. Ukraine, заява № 36545/02, § 55-62, 66)). З огляду на це для належного виконання рішень ЄСПЛ держава мала би вжити заходи загального характеру, спрямовані на недопущення визнання аналогічних порушень Конвенції у майбутньому (абзац дев`ятий частини першої статті 1, частина перша статті 13 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). Одним із таких заходів є не тільки внесення змін до чинного законодавства, але й зміна практики його застосування (пункт «а» частини другої статті 13 вказаного Закону).

Суд зауважує, що у законодавстві України немає спеціальних норм для звернення до суду з вимогою до держави про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої порушенням гарантії розумного строку розгляду судової справи, як і немає особливих процедур для швидкого розгляду такої вимоги.

Проте, незважаючи на означену відсутність спеціальних норм, немає підстави стверджувати, що законодавство забороняє людині звернутися до суду з таким позовом або унеможливлює таке звернення через необхідність вирішення питання про розумність тривалості розгляду справи тільки у дисциплінарному провадженні, розпочатому Вищою радою правосуддя. Більше того, задоволення позову про стягнення з держави відшкодування шкоди, завданої порушенням гарантії розумного строку розгляду справи, саме по собі не може бути підставою для притягнення судді чи суддів, які розглядали відповідну справу, до дисциплінарної або іншої юридичної відповідальності, зокрема з огляду на відсутність необхідності встановлювати вину судді (суддів) у такому порушенні.

Загальні принципи відшкодування державою шкоди визначені у наведених судом нормах ЦК України: за змістом ч.6 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок іншої, ніж передбачено у частинах першій, другій і п`ятій цієї статті, дії або бездіяльності суду, відшкодовується на загальних підставах; шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу (ч.1 ст.1173 ЦК України).

Що стосується періоду, який належить враховувати, то в цивільних справах він зазвичай починається, коли справа передається до компетентного судового органу, або навіть раніше, якщо потрібно подати попередню скаргу до адміністративного органу (§ 30 рішення ЄСПЛ у справі «Йорґ Ніна Йорґ та інші проти Португалії» (Jorg Nina Jorg and Others v. Portugal) від 19.02.2004 року), а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особі (справа «Скопелліті проти Італії», рішення від 23.11.1993 року), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа «Папахелас проти Греції» від 25.03.1999 року).

Як встановлено при розгляді даної справи, ОСОБА_1 звернувся у Франківський районний суд м.Львова з позовом про стягнення заробітної плати 08.05.2018 року (справа № 465/2699/18) , а з даним позовом звернувся 13.01.2021 року, тобто через два роки та вісім місяців після зверення до суду для вирішення тудового спору, з яких протягом одинадцяти місяців судові засідання не відбувались, у зв`язку з чим позивач та його представники зверталися як до цього суду, так і до Уповноваженого Верховної Ради України та Вищої ради правосуддя. На час розгляду даної справи вказаний трудовий спір Франківським районним судом м.Львова, на недотримання розумних строків при розгляді справи яким посилаються позивачі, не був вирішений протягом трьох років та двох місяців і 14.07.2021 року переданий на розгляд Залізничному районному суду м.Львова.

Відтак, після цього, позов ОСОБА_1 у справі № 465/2699/18 розглянуто Залізничним районним судом м.Львова 30.09.2021 року з ухваленням рішення про часткове задоволення позову, яке залишено без змін судом апеляційної інстанції 20.04.2022 року. Порушення гарантії розумного строку розгляду справи у вказаний період розгляду такої Залізничним районним судом м.Львова позивачами в межах даної справи не заявлялось і не було предметом розгляду у цій справі.

Наявність або відсутність підстав для задоволення позову про відшкодування шкоди, завданої порушенням державою розумного строку розгляду справи, а також розмір такого відшкодування суд оцінює з урахуванням критеріїв, вироблених у практиці ЄСПЛ, серед яких: юридична та фактична складність справи; поведінка сторін, а також інших учасників судового процесу; поведінка держави, її органів; важливість результату судового процесу для особи, яка скаржиться на його надмірну тривалість (mutatis mutandis рішення від 29 вересня 2011 року у справі «Скороход проти України» (Skorokhod v. Ukraine, заява № 47305/06, § 13), від 2 серпня 2010 року у справі «Федіна проти України» (Fedina v. Ukraine, заява № 17185/02, § 78), від 18 червня 2009 року у справі «Пилипей проти України» (Pilipey v. Ukraine, заява № 9025/03, § 29), від 11 грудня 2008 року у справі «Лошенко проти України» (Loshenko v. Ukraine, заява № 11447/04, § 36), від 13 листопада 2008 року у справі «Кушнаренко проти України» (Kushnarenko v. Ukraine, заява № 18010/04, § 19), від 21 грудня 2006 року у справі «Мороз та інші проти України» (Moroz and Others v. Ukrainе, заява № 36545/02, § 55), від 10 серпня 2006 року у справі «Кухарчук проти України» (Kukharchuk v. Ukrainе, заява № 10437/02, § 33), від 8 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України» (Smirnova v. Ukraine, заява № 36655/02, § 66) та інші).

Стосовно критерію поведінки держави під час розгляду відповідної справи, то оцінка такої поведінки з боку суду, який розглядає справу про відшкодування шкоди, завданої порушенням державою гарантії розумного строку, є обмеженою та враховує неможливість оцінювання в одній судовій справі діянь суду (судді) під час розгляду іншої справи.

Таким чином, суд відхиляє доводи позивачів про умисне перешкоджання Франківським районним судом м.Львова розгляду справи № 465/2699/18, доступу ОСОБА_1 до правосуддя, а також щодо протиправної бездіяльності головоючої у тій справі на час звернення з даним позовом ОСОБА_6 та її упереджених відносно позивача і його представників дій і ставлення при розгляді справи, а також невідповідність її майнового стану отриманим доходам, оскільки вказане не може бути предметом оцінки суду в контексті предмету даної справи і необхідності оцінки дій держави, а не конкретного суду чи судді, адже в противному випадку це порушувало би конституційні гарантії незалежності суддів.

З тих же мотивів суд не приймає до уваги доводи позивача ОСОБА_3 про необхідність врахування кількості справ, розглянутих суддею Мартьяновою С.М. в період 2019-2020 років.

Що стосується складності справи, на надмірну тривалість провадження в якій скаржиться позивач, то на висновки щодо складності можуть впливати: кількість учасників справи; кількість призначених судових засідань, необхідність проведення судової експертизи та її складність; потреба у допиті значної кількості свідків; наявність у справі іноземного елемента; необхідність застосування норм іноземного права; необхідність застосування норм національного права, практики застосування яких немає; наявність інших обставин, що утруднили розгляд справи.

Статтею 274, частиною 4 ст.19 ЦПК України передбачено, що справи, що виникають з трудових відносин, розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження, і в такому випадку строк розгляду такої справи не може бути більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (ст. 275 ЦПК України).

За обставинами даної справи, як встановлено, у справі № 465/2699/18 розглядався трудовий спір щодо невиплати заробітної плати, вирішення питання індексації заробітної плати та компенсації працівнику втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, а отже суть тієї справи не може вважатися особливо складною.

Щодо поведінки учасників судового процесу, то тривалість розгляду зумовлена неявкою учасників лише частково, а поведінка позивача і його представників була належною.

За оцінкою суду, результат судового процесу для ОСОБА_1 , який скаржиться на його надмірну тривалість, є важливим, оскільки він звернувся за судовим захистом про стягнення заробітної плати, що є винагородою за виконану ним роботу лікаря та джерелом його доходів для задоволення його потреб та потреб його сім`ї, і питання, яке розглядалось, потребувало швидкого вирішення його вимог. Також суд вважає високим ступінь ризику негативних наслідків надмірної тривалості судового розгляду для ОСОБА_1 , з огляду на предмет спору, оскільки працівник, який вважає, що роботодавець допустив безпідставну невиплату заробітної плати має важливу особисту зацікавленість у швидкому винесенні судового рішення стосовно законності таких дій і якнайшвидшому отриманні заробітної плати.

ЄСПЛ вказує на необхідність особливої ретельності компетентних органів, зокрема щодо трудових спорів (п. 56 рішення «Карнаушенко проти України» від 30.11.2006 року, рішення у справах «Obermeier v. Austria» від 28.06.1990 року, п.72, та «Trevisan v. Italy» від 26.02.1993 року, п. 18).

Аналіз наведених критеріїв і встановлених у справі обставин дає суду підстави для висновку, що позивачу у справі № 465/2699/18 ОСОБА_1 не було забезпечено державою передбаченої п.1 ст.6 Конвенції гарантії розумного строку розгляду справи під час розгляду такої Франківським районним судом м.Львова.

Водночас судом не встановлено жодних обставин, які би вказували на дискримінацію ОСОБА_1 за будь-якою ознакою та які би обумовлювали тривалість розгляду цивільної справи за його позовом.

Також суд вважає помилковими доводи позову, що ОСОБА_1 був позбавлений ефективного засобу юридичного захисту для вирішення його позову через надмірну тривалість провадження у спорі, що є порушення ст.13 Конвенції, оскільки ст.13 гарантує ефективний засіб

юридичного захисту у національних органах влади у випадку порушенням вимог п.1 ст.6 Конвенції щодо розгляду справи в межах розумного строку (рішення у справі Kudla v. Poland [GC], N 30210/96, п. 156, ЕСНR 2000-XI).

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17, що підлягає застосуванню і при вирішенні питання відшкодування шкоди державою порушенням конвенційного права.

Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення державою прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку держави в особі її органів завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Позивач ОСОБА_1 , будучи допитаний під час розгляду справи як свідок, дав показання суду, що в травні 2018 року звернувся до Франківського районного суду м.Львова з позовом у зв`язку з невиплатою йому, як лікарю більше року заробітної плати у 2017-2018 роках. Проте, попри його сподівання на швидке та справедливе вирішення спору, розгляд справи затягувався, з різних причин відкладався, а з весни 2020 року, коли справу розглядала суддя Мартьянова С.М., судові засідання взагалі не проводились без пояснення причин протягом близько року. За таких обставин він був пригнічений, хотів, щоб було прийнято рішення, не розумів чому воно не приймається, через що перебував постійно в стані стресу, його гнітила невизначеність, було розчарування і тривога за неповернення зарплати. Його родина також переживала, морально була виснажена. При цьому з часом, через тривалий нерозгляд справи, відсутність судових засідань такий його морально-психологічний стан погіршувався, відчував себе морально спустошеним, тому йому важко було підтримувати нормальні життєві зв`язки, його життя розладналось.

Водночас, суд відхиляє доводи ОСОБА_1 , що фактором, яким зумовлено завдання йому моральної шкоди, є необхідність отримання коштів в борг за трьома борговими розписками на загальну суму 55000 грн., оскільки такі розписки були написані ОСОБА_1 одна 05.06.2018 року та дві 05.07.2018 року, тобто ще до спливу двох місяців після звернення 08.05.2018 року до Франківського районного суду м.Львова та, відповідно, отримання коштів в борг не пов`язано із надмірною тривалістю розгляду справи станом на червень-липень 2018 року. До того ж, як встановлено рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 30.09.2021 року у справі №465/2699/18 станом на 30.11.2018 року заборгованість із заробітної плати перед ОСОБА_1 за період з 01.08.2017 року до 30.11.2018 року була погашена та заробітна плата виплачена позивачу у повному обсязі, тоді як позичені кошти ОСОБА_1 належало повернути згідно даних розписок влітку 2020 року.

Твердження позивачів в судовому засіданні про необхідність вирішення судом при розгляді даної справи питання відшкодування цих отриманих в якості позики коштів разом із фінансовими санкціями за їх неповернення з держави як матеріальної шкоди за порушення гарантії розумного строку розгляду справи не ґрунтується на законі, оскільки позивачі, звертаючись з даним позовом, не заявляли позовної вимоги про таке відшкодування, а суд відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог.

Зважаючи на ці обставини, суд дійшов висновку про те, що негативні емоції, переживання позивача ОСОБА_1 свідчать про те, що надмірно тривале провадження зумовило завдання йому моральної шкоди.

Разом з тим, суд дійшов висновку про незаподіяння моральної шкоди зі сторони держави відносно ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 і безпідставність їхніх позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки тривалість судочинства у справі №465/2699/18 і гарантія розгляду справи упродовж розумного строку за п.1 ст.6 Конвенції та наслідки її порушення, в тому числі право на відшкодування шкоди, стосуються лише сторони у справі позивача ОСОБА_1 , а не ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , у яких був процесуальний стасус представників позивача і які, відповідно, не зазнали порушення державою їхнього конвенційного права.

За таких обставин позов в частині вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Вирішуючи патання розміру грошової компенсації ОСОБА_1 за заподіяну моральну шкоду, суд не вважає за можливе задовольнити позовні вимоги у частині відшкодування моральної шкоди в повному обсязі в розмірі 1093366,26грн., так як немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного, душевного болю, страждань, гідності особи, а будь-яка компенсація моральної шкоди не може відповідати дійсним стражданням позивача і може мати тільки умовний вираз.

Виходячи з наведеного та враховуючи характер, тривалість та глибину душевних страждань і переживань, яких зазнав позивач ОСОБА_1 , час, витрачений на захист своїх прав, те що він змушений докладати значних зусиль для організації свого життя за вказаних обставин, та з огляду на вимоги розумності, виваженості і справедливості, а також рівень життя в Україні в умовах воєнного стану з 24.02.2022 року, суд дійшов переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, стягнути на його користь за рахунок Державного бюджету України 20000 грн. в якості компенсації за заподіяну моральну шкоду порушенням державою Україна гарантії рохумного строку розгляду цивільної справи № 265/2699/18.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч.2 ст.2 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У постановах від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28) Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду і якій, відповідно, необхідно здійснитисписання коштів на користь позивача з єдиного казначейського рахунку.

За такого вирішення, враховуючи положення ст.141 ЦПК України, те що позивачі були звільнені від сплати судового збору при зверненні до суду, судовий збір слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст. 3, 10, 12, 13, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 20000 грн. грошової компенсації моральної шкоди, спричиненої державою Україна порушенням гарантії розумного строку розгляду цивільної справи №465/2699/18, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку.

В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

В позовних вимогах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про відшкодування на користь кожного з них по 50000 грн. моральної шкоди державою Україна в особі Державної казначейської служби України відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору віднести за рахунок держави.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивачі:

ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ;

ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_4 ;

ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_5 ;

відповідач держава Україна, в особі Державної казначейської служби України, , місцезнаходження: 01601, м.Київ, вул. Бастіонна, 6;

треті особи:

Вища рада правосуддя, , місцезнаходження: 04050, м.Київ, вул.Студентська, 12а;

Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, місцезнаходження: 01008, м.Київ, вул.Інститутська, 21/8.

Повний текст рішення складено 11 липня 2022 року.

Суддя: (підпис)

Згідно з оригіналом.

Суддя: С.Ю.Колодяжний