ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року Фастівський міськрайонний суд Київської області

в складі

головуючого судді: Осаулової Н.А.,

за участю секретаря: Гапонової А.В.,

представника відповідачів: Махлая О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Фастів в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі позивач) звернулося до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 (далі відповідач 1), ОСОБА_2 (далі відповідач 2), ОСОБА_3 (далі відповідач 3), у якому просило стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором №К2V4AU00433313 від 03.03.2006 року станом на 15.11.2019 року у розмірі 27 709,93 доларів США, що за курсом НБУ станом на 15.11.2019 року складає 671 688,70 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 03.03.2006 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №К2V4AU00433313, згідно з яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 12 436,79 доларів США строком користування до 28.02.2013 року.

Як зазначає позивач, він виконав власні зобов`язання в повному обсязі та надав кошти в користування позичальника. Проте, останній власні зобов`язання порушив та кредитні кошти в повному обсязі не повернув внаслідок чого станом на 15.11.2019 року утворилась заборгованість в розмірі 27 709,93 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом 2 531,97 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом 6 578,22 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом 127,64 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 18 472,10 доларів США.

Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором були укладені договори поруки між банком та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позивач направив відповідачам повідомлення про невиконання зобов`язань за договором №К2V4AU00433313 від 03.03.2006 року . Проте, вимоги були залишені без задоволення, що змушує позивача звернутись до суду з даним позовом.

Відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подано заяви про застосування строків позовної давності, у яких зазначається, що у договорах поруки встановлено строк їх дії: 5 років від дня настання терміну повернення кредиту, тобто від 28.02.2013 року. Вказаний строк сплинув 28.02.2018 року, а з позовом банк звернувся у грудні 2019 року. Таким чином, поруки є припиненими, а у задоволенні позовів до відповідачів 2 та 3 слід відмовити (т. 2 а.с. 166-169, 171-174).

Відзиву на позовну заяву від відповідача 1 не надходило.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву, у якій просив відкласти розгляд справи. При цьому, у позовній заяві міститься прохання розглядати справу без присутності представника банку у разі його неявки та задовольнити позов.

Представник відповідачів у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог до поручителів з підстав, викладених у заяві про застосування строків позовної давності. Що стосується позову до позичальника, то представник визнав позовні вимоги в частині стягнення тіла та відсотків за користування кредитом. У задоволенні іншої частини позовних вимог просив суд відмовити.

Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (ч.ч. 1, 3 ст. 211 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнов проти України», вказано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору.

Враховуючи, що позивача було належним чином повідомлено про розгляд справи, а у позові міститься прохання про розгляд справи без представника банку у разі його неявки, а також беручи до уваги, що справа перебуває у провадженні суду з січня 2020 року, суд дійшов до висновку про можливість розглянути дану справу за відсутності представника позивача.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27.01.2020 року відкрито провадження у цивільній справі, ухвалено її розгляд здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 01 жовтня 2020 року призначено у даній справі судову економічну експертизу, проведення якої доручено експертам Товариства з обмеженою відповідальністю «Судово-експертний альянс». Провадження у справі на час проведення експертизи було зупинено.

Більше того, даною ухвалою було витребувано у Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» документи.

Між тим, витребувані судом документи по кредитному договору № K2V4AU00433313 від 03 березня 2006 року, банком до суду не направлено, а тому ухвалою суду від 08 лютого 2021 року у даній справі було поновлено провадження.

Ухвалою суду від 24.02.2021 року застосовано до позивача заходи процесуального примусу у вигляді штрафу.

11 березня 2021 року до суду від позивача АТ КБ «ПриватБанк» на виконання ухвали суду від 01 жовтня 2021 року, надійшли витребовувані судом документи по кредитному договорі № K2V4AU00433313 від 03 березня 2006 року, без яких неможливо було провести судову економічну експертизу.

Ухвалою суду від 19.04.2021 року справу направлено до Товариства з обмеженою відповідальністю «Судово-експертний альянс» для проведення судової економічної експертизи. Провадження у справі на час проведення експертизи зупинено.

12.11.2021 року на адресу суду з ТОВ «Судово-експертний альянс» повернуто без виконання ухвалу про призначення судової економічної експертизи у зв`язку з неоплатою експертизи.

Ухвалою суду від 12.05.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 03.03.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір №К2V4AU00433313 за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кошти у вигляді не поновлюваної кредитної лінії в сумі 9 118,00 доларів США шляхом надання готівкою через касу, а також у розмірі 3 318,83 доларів США на сплату страхових платежів у порядку, встановленому даним договором строком до 28.02.2013 року зі сплатою 1,0 % на місяць на суму залишку заборгованості, 3,02% на місяць на суму залишку заборгованості при порушенні зобов`язань по поверненню кредиту понад зазначену суму щомісячного платежу. Крім того, умовами договору передбачено сплата винагороди за надання кредиту, яка сплачується щомісячно в період сплати у розмірі 0,35% від суми наданого кредиту. Як передбачено умовами договору, Позичальник повинен повертати кредит з 20 по 25 число кожного місяця в розмірі 193,68 доларів США.

За змістом п. 4.1. вказаного кредитного договору, при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочення. У випадку, якщо кредит видається у іноземній валюті, пеня сплачується у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати (т. 1 а.с. 14-15).

Крім того, 03.03.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений Договір поруки №К2V4AU00433313/1 (а.с. 16); 03.03.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений Договір поруки № К2V4AU00433313/2 (т. 1 а.с. 17).

За умовами вказаних договорів поручителі поручилися перед банком за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № К2V4AU00433313 від 03.03.2006 року, згідно з яким кредитор надав позичальнику кредит в сумі 9 118,00 доларів США, а боржник повинен виконати зобов`язання з повернення кредиту, наданого у вигляді не відновлюваної кредитної лінії у сумі 9 118,00 грн. у строк до 28.02.2013 року включно, сплати відсотків, щомісячної сплати визначеної суми у певні строки, винагороди за надання фінансового інструменту та пені.

Зміни та доповнення до договорів не вносились.

Як встановлено судом, банк виконав власні зобов`язання та надав позичальнику кошти, однак останній зобов`язання щодо повернення коштів не виконав. За розрахунком, наданим позивачем, станом на 15.11.2019 року утворилась заборгованість в розмірі 27 709,93 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом 2 531,97 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом 6 578,22 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом 127,64 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 18 472,10 доларів США (т. 1 а.с. 5-7).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається із кредитного договору, між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, в тому числі щодо комісійної винагороди, про що свідчать підписи обох сторін у договорі.

Оскільки позичальнику були надані кошти на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

У розумінні положень чинного законодавства України, послуга, яку надає банк споживачу, - надання грошових коштів.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Національного банку України №168 від 10.05.2007 року визначає, що Банк не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Як вказано у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 666/4957/15-ц надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. В зв`язку з цим, Верховний Суд дійшов висновку про те, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

За таких обставин, пункти кредитного договору про сплату на користь банку комісії за надання кредитних коштів, а також щомісячної комісії за обслуговування кредиту є нікчемними.

У той же час, за ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

За таких обставин, суд не вбачає правових підстав для стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом у сумі 127,64 доларів США, оскільки умови про сплату комісії банку є нікчемними в силу вимог закону, а тому відмовляє у задоволенні позову у цій частині.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Умовами п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Крім того, як вбачається із розрахунку заборгованості, наданого позивачем (т. 1 а.с. 5-7), АТ КБ Приватбанк» нараховував проценти та пеню, передбачені договором, після закінчення дії останнього, про що варто зазначити наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 по справі №444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що припис абзац 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, так як в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, у даній справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак таких вимог банк не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів та пені, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору, є необґрунтованими.

При цьому, як вказано Верховним Судом у постанові від 25.05.2022 у справі № 675/2136/19, у разі, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Тому, визнання представником позичальника позову у частині стягнення тіла та відсотків за користування кредитом не впливає на необхідність перевірки судом розрахунку заборгованості, наданого банком.

Отже, внаслідок неналежного виконання зобов`язань утворилась заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості за тілом кредиту 2 531,97 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом станом на 28.02.2013 року у сумі 914,68 доларів США, заборгованості по пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором станом на 28.02.2013 року у сумі 153,15 доларів США, а разом 3 599,80 доларів США.

Оскільки вимог про стягнення 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦПК України після закінчення строку дії договору банк не заявляв, суд самостійно не може вийти за межі позовних вимог.

Щодо вимог до поручителів варто зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, листами від 18.11.2019 року Банк направив ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повідомлення про невиконання зобов`язань за кредитним договором, прохання сплатити прострочену заборгованість, а у разі несплати простроченої заборгованості, вимагав повернути суму кредиту в повному обсязі, а також нараховані проценти та штрафні санкції (т. 1 а.с. 9-11).

Як вбачається з листа, банк вказав про сплату простроченої заборгованості протягом 5 календарних днів з дати одержання повідомлення.

Суду не надано доказів що вказаний лист отриманий позичальником та поручителями.

Пунктом 1.1 Кредитного договору встановлено дату погашення кредиту 28 лютого 2013 року.

Умовами п.12 Договорів поруки передбачено, що порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України).

Приписами ч. 1 ст. 553 ЦК України, передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язань боржником.

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом (ч. 4 ст. 559 ЦК України в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).

В п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30 березня 2012 року, роз`яснено, що пред`явлення вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред`явлення до нього позову. При цьому, в разі пред`явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Таким чином, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від установлення строку її дії на підставі договору чи закону, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора вимагати від боржника виконання зобов`язання.

Частиною 4 ст. 559 ЦК передбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки. Тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст. 1050 ЦК, або із дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки.

У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати.

Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов`язань поручителя.

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлено, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Судом встановлено, що основне зобов`язання згідно умов кредитного договору, діяло до 28.02.2013 року, судом не встановлено, що банк змінив строк виконання основного зобов`язання. В той же час, як вбачається, банк звернувся до суду з позовом 09.01.2020 року. Судом також встановлено, що останній платіж по кредиту відповідачем ОСОБА_1 було здійснено у 02.11.2012 року.

Таким чином, оскільки договорами поруки встановлено строк її дії у 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, тобто з 28.02.2013 року, вона припинилася 28.02.2018 року. У той же час, з позовом до позичальника і поручителів банк звернувся 09.01.2020 року.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення боргу з поручителів.

У той же час, оскільки у судовому засіданні було встановлено, що на даний час існує заборгованість за кредитним договором №К2V4AU00433313 від 03.03.2006 року, а саме, заборгованість за тілом кредиту 2 531,97 доларів США, заборгованість по відсоткам за користування кредитом станом на 28.02.2013 року у сумі 914,68 доларів США, заборгованість по пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором станом на 28.02.2013 року у сумі 153,15 доларів США, а разом 3 599,80 доларів США, а тому, вказані кошти слід стягнути з відповідача 1 як позичальника на користь банку у судовому порядку.

У постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19) викладений правовий висновок щодо застосування статей 524, 533 ЦК України: відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, сума заборгованості у розмірі 3 599,80 доларів США за курсом НБУ станом на 06.12.2022 року (1 долар США становить 36,5686 грн.) складає 131 639,65 грн.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача 1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2 102,00 грн. пропорційно до розміру задоволеної частини позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 12,76,77,78,79,80,81, 141, 211, 223, 263,265,280,285,289 ЦПК України, ст.ст. 215, 216, 526, 549, 551, 553, 554, 559, 598, 610, 611, 625, 638, 1050, 1054, 1057-1 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Національного банку України №168 від 10.05.2007 року, суд

у х в а л и в :

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №К2V4AU00433313 від 03.03.2006 року, а саме, заборгованість за тілом кредиту 2 531,97 доларів США, заборгованість по відсоткам за користування кредитом станом на 28.02.2013 року у розмірі 914,68 доларів США, заборгованість по пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором станом на 28.02.2013 року у сумі 153,15 доларів США, а разом 3 599,80 доларів США, що за курсом НБУ станом на 06.12.2022 року (1 долар США становить 36,5686 грн.) складає 131 639,65 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 2 102,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», , адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д;

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Суддя Н.А. Осаулова

Повний текст рішення суду виготовлено 09.12.2022 року