1 УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИСправа № 332/1335/22 2/335/2561/2022
про повернення позовної заяви
02 грудня 2022 року м. Запоріжжя
Суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя Романько О.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Запорізької міської ради про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників,-
07.07.2022 року позивач звернулася до Заводського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до Запорізької міської ради про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Предметом позову є визнання права власності на 1/4 частину автомобіля «ЗІЛ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та стягнення з ОСОБА_1 на користь Запорізької міської ради вартості 1/4 частини автомобіля та припинення права власності на майно, яке знаходилося у спільній власності.
Відповідно до ухвали судді Заводського районного суду м. Запоріжжя Марченко Н.В. від 11.07.2022 року цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Запорізької міської ради про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників було вирішено передати за підсудність до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя.
29.08.2022 року зазначена цивільна справа надійшла до канцелярії Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя та зареєстрована в установленому порядку. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.08.2022 року зазначену справу було передано судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя Романько О.О..
31.08.2022 року ухвалою судді позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху через виявлення ряду недоліків, зокрема, в матеріалах справи окрім самої позовної заяви в одному екземплярі не було жодного документу та не сплачено судовий збір.
31.08.2022 року копію цієї ухвали судді було надіслано на адресу позивача, яку вона зазначила у позовній заяві: АДРЕСА_1 .
12.09.2022 року конверт з відправленням був повернутий до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з відміткою органу поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою».
Затим помічником судді було здійснено телефонний дзвінок на номер, який зазначила позивач ОСОБА_1 як її контактний. В телефонній розмові позивачу було повідомлено про наявність такої ухвали судді та необхідність її отримання для належного виконання або повідомити актуальну адресу місця перебування позивача. Остання вказала на те, щоб копію ухвали надіслали їй на ту адресу, яка зазначена в позові.
Так, 28.09.2022 року копія ухвали судді про залишення позовної заяви без руху повторно була надіслана на адресу позивача ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 .
07.10.2022 року до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя знову повернулося відправлення, яке було адресоване позивачу з відміткою органу поштового зв`язку - «адресат відсутній за вказаною адресою».
Через зазначені обставини, помічник судді знову зателефонувала позивачу для уточнення місця її перебування та повідомлення про наявність ухвали суду, вимоги якої остання не виконує. В телефонній розмові позивач повідомила, що вона перебуває за межами м. Запоріжжя, повідомляти адресу свого місця перебування відмовилася, більше на контакт не виходила.
При вчиненні помічником судді дій щодо повідомлення позивача телефонним засобом зв`язку про наявність ухвали судді про залишення позовної заяви без руху була врахована практика ВС, яка відображена в його рішеннях, зокрема, від 23 жовтня 2020 року у справі № 211/5641/18, адміністративне провадження № К/9901/6660/20 (ЄДРСРУ № 92385127), де судді звернули увагу, що в позовній заяві позивач, крім поштової адреси, зазначив номер засобу зв`язку (мобільний номер телефону, електрону пошту), проте суд першої інстанції, отримавши конверт (поштове відправлення), який повернувся з зазначенням причини «адресат відсутній», не сповістив позивача за допомогою інших засобів зв`язку щодо залишення позовної заяви без руху.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 серпня 2019 року у справі № 1340/5463/18 та від 30 березня 2020 року у справі № 240/2765/19.
Загалом за судовою практикою Верховного Суду було досягнуто узагальненого правового висновку, який зводиться до того, що належним способом вручення судового рішення може вважатися лише його надсилання рекомендованим листом (не телефоном, не електронною поштою поза «Електронним кабінетом» Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (далі - ЄСІТС), не службами для обміну миттєвими повідомленнями (мессенджерами).
Такого ж підходу у застосуванні тотожної норми, наведеної у ст. 272 ЦПК України, дотримується Касаційний цивільний суд (постанови від 26.01.2021 у справі № 279/1616/21, 30.09.2020 у справі № 509/3945/15-ц, 18.09.2019 у справі № 520/899/18).
При цьому, практика має і інші висновки щодо способів забезпечення права знати про суд та презумпцію обізнаності, які викладені в рішеннях Верховного Суду, зокрема, в ухвалі Касаційного адміністративного суду Верховного Суду по справі №560/5541/20 від 17 листопада 2022 року.
Так, було прийнято до уваги, що суди не завжди мають змогу надсилати судові рішення рекомендованими листами, але повідомляють учасника про ухвалення рішень і можливість їх отримання альтернативними засобами комунікації - телефоном, електронною поштою, мессенджерами.
Такі дії, хоч і не передбачені процесуальним законом, але мають ту ж саму мету - проінформувати учасника справи. Отже, правова мета досягається, але в інший спосіб, який не передбачений законом.
Судді ВС вважали, що ключовим для оцінки правомірності цих дій суду має бути не спосіб їх вчинення (надсилання чи не надсилання рекомендованого листа), а їх здатність забезпечити досягнення мети - інформування особи про судове рішення. Якщо особа знає або не може не знати про судове рішення, саме лише не надсилання їй тексту рішення рекомендованим листом є формальним порушенням і не повинно мати правового значення, адже правову мету досягнуто.
Закон лише виходить з презумпції, що учасник справи повинен дізнатися, не може не знати про текст судового рішення, надісланий йому поштою рекомендованим листом. Тобто діє презумпція обізнаності.
Цю ж презумпцію обізнаності слід застосовувати і до випадків інформування учасника справи про судове рішення альтернативними способами повідомлення. Тим більше, така презумпція вже застосовується під час вручення повісток.
Можливість інформування учасників справи про судове провадження альтернативними засобами комунікації (тобто не рекомендованим листом і не на офіційну електронну адресу) прямо перебачено законом. Зокрема, відповідно до ст. 129 КАС України за письмовою заявою учасника судового процесу, який не має офіційної електронної адреси, текст повістки надсилається йому судом електронною поштою, факсимільним повідомленням, телефонограмою, текстовим повідомленням з використанням мобільного зв`язку на відповідну адресу електронної пошти, номер факсу, телефаксу, телефону, зазначені у відповідній письмовій заяві.
Отже, для вручення повісток закон передбачає альтернативні способи комунікації. Однак їх не передбачено для вручення судових рішень. Водночас, як вручення повісток, так і вручення судових рішень є гарантіями забезпечення одного й того самого права - права на справедливий суд, елементом якого є право знати про суд (як про процес - засідання, так і про результат - рішення). Логічно було б забезпечувати це право в однаковий спосіб, незалежно від того, йдеться про розгляд справи у судовому засіданні чи про вручення копії судового рішення.
Якщо учасник надав суду телефон та електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.
З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи з допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення. Самого лише заперечення учасника про неотримання повідомлення недостатньо, щоб спростувати цю презумпцію.
Суд, який добросовісно інформує учасника справи з наміром забезпечити здійснення правосуддя, не повинен нести «ризик незнання» учасника, який надав суду свої номери та адреси, але не користується чи не стежить за ними.
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення ЄСПЛ у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07.07.1989).
Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04.10.2001 наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.
Зважаючи на вищевикладене, байдужа поведінка учасника справи, що виявляється, зокрема у не отриманні повідомлень суду, не повинна схвалюватися судовою практикою. Навпаки, судова практика повинна стимулювати учасників справи використовувати прогресивні форми роботи.
Витративши значні ресурси, Україна створила інформаційне поле, де зацікавлена особа легко знайде інформацію про судову справу. Функціонує Єдиний державний реєстр судових рішень. На сайті судової влади доступні персоналізовані відомості про автоматичний розподіл справ та розклад засідань. Працює підсистема «Електронний кабінет» ЄСІТС. Все безкоштовно і доступно. Однак, поки що, не є обов`язковим.
Використання цих інструментів та технологій забезпечує добросовісній особі можливість звертатися до суду, брати участь у розгляді справи у зручній формі та з мінімальними витратами. Тобто держава Україна забезпечила можливість доступу до правосуддя і право знати про суд.
Рада суддів України неодноразово (востаннє рішенням № 26 від 06.08.2022) закликала суди та учасників процесу використовувати більш ощадливі методи роботи, користуватися перевагами дистанційного та електронного судочинства.
Презумпція обізнаності покладає на учасника справи обов`язок довести незнання про повідомлення, надіслане судом. Слід виходити з принципу порядності працівників суду. Перебуваючи під присягою державного службовця, розуміючи кримінально-правові наслідки підробки, не має підстав вважати, що вони можуть фальшувати докази повідомлення.
То ж коли працівник суду передає телефонограму і фіксує це відповідним документом, недостатньо заперечити її отримання. Коли надсилає листа на електронну пошту чи телефон учасника (sms чи у месенджер), недостатньо сказати «Я його не читав!» Щоб спростувати презумпцію обізнаності, учасник повинен надати відповідні докази «незнання».
До того ж, в цій справі, суддею приймається до уваги те, що ВП ВС в постанові від 08.06.2022 у справі № 2-591/11 (Провадження № 14-31цс21) також нагадала, що інститут аналогії закону і аналогії права первісно був доктринально обґрунтований і застосовувався судами задовго до часткового відображення цього інституту в законодавстві.
Необхідність інституту аналогії (аналогії закону та аналогії права) випливає з того, що закон призначений для його застосування в невизначеному майбутньому, але законодавець, встановлюючи регулювання, не може охопити всі життєві ситуації, які можуть виникнути. Крім того, життя перебуває у постійному русі, змінюється і розвивається, внаслідок чого виникають нові життєві ситуації, які законодавець не міг передбачити під час ухвалення закону.
Суд застосовує аналогію закону і аналогію права тоді, коли на переконання суду певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого наявна прогалина в законодавчому регулюванні.
Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права. ВП ВС неодноразово застосовувала аналогію у процесуальному праві. Саме застосування аналогії у процесуальному праві в певних випадках дає змогу ухвалити справедливе рішення.
Тому відсутність у процесуальних кодексах положень про процесуальну аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії.
За таких обставин, вважаю, що можливо застосувати за процесуальною аналогією положення щодо порядку вручення судових повісток до обставин вручення копії судового рішення.
Зокрема, за загальним правилом, врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження.
За матеріалами розглядуваної цивільної справи встановлено, що на адресу позивача ОСОБА_1 двічі надсилалися рекомендовані поштові відправлення з копією ухвали судді про залишення позовної заяви без руху, які в обох випадках повернулися до суду з довідкою уповноваженої особи органу поштового зв`язку про причини повернення через відсутність адресата за вказаною адресою.
За таких обставин, помічник судді додатково двічі повідомляла позивача за зазначеним нею номером телефону про наявність такої ухвали судді, але остання будь-яких дій не вчинила.
Також, у даному випадку, суддею враховано, що за приписами ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» від 25.12.2005 року № 3262-ІV (зі змінами) усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.
Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 3 зазначеного Закону України для доступу до судових рішень загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).
Враховуючи наведене, суд зазначає, що позивач не була позбавлена права та можливості ознайомитись та отримати інформацію щодо ухвали суду у відповідному Реєстрі.
У зв`язку з цим, суддя також звертається до практики Європейського суду з прав людини, зокрема mutatis mutandis до висновку ЄСПЛ у рішенні від 03 квітня 2008 у справі «Пономарьов проти України» (пункту 41) стосовно того, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивач належним чином була повідомлена про наявність ухвали судді про залишення позову без руху та могла вчинити дії направлені на її виконання або ж повідомити про поважність причин щодо неможливість їх здійснити.
В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного терміну. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасникам справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції. Така позиція викладена в рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України».
Відповідно до ч.1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
Станом на 02.12.2022 позивач ОСОБА_1 достеменно знаючи про наявність ухвали судді про залишення позовної заяви без руху будь-яких дій направлених на її виконання не вчинила, долею цивільної справи не цікавилася. При цьому, позивач немає «Електронного кабінету» в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційної системі, відомостей про свою електронну пошту ні в позовній заяві, ні помічнику судді не зазначила.
Таким чином, протягом встановленого судом строку і до даного часу позивачем недоліки позовної заяви усунуті не були.
Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Оскільки позивачем недоліки позовної заяви не усунуті, вона підлягає поверненню позивачу.
Керуючись ст. ст. 185, 260-261, 353 ЦПК України, суддя, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Запорізької міської ради про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників вважати неподаною та повернути позивачу.
Роз`яснити позивачу, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
Копію ухвали про повернення заяви разом з документами надіслати позивачу.
Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Запорізького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення чи складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Повний текст ухвали суду складено 02.12.2022 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя: О.О. Романько