Постанова

Іменем України

15 червня 2022 року

м. Київ

справа № 201/7770/20

провадження № 61-5785св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Усика Г. І., Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Дніпровська міська рада, ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2020 року у складі судді Наумової О. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області (далі - ГУ Держгеокадастру), про визнання рішення міської ради незаконним, скасування запису державного реєстратора про право власності, визнання договору недійсним.

На обґрунтування позову позивачка посилалася на таке. Їй на праві власності належить 1/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , яке знаходиться на земельній ділянці площею 1 200 кв. м, що надана згідно з рішенням виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року № 476, лишки - 740 кв. м.

На зазначеній земельній ділянці самовільно побудовано: прибудова літ. «а"-1», загальною площею 15,6 кв. м, сарай літ. «В», сарай літ. «М», узаконена площа за літ. «А-1»: загальна - 67,0 кв. м, житлова - 48,1 кв. м.

Співвласнику ОСОБА_6 належить 2/3 частини спірного домоволодіння, зокрема і вказані самовільні побудови.

Крім того, їй на праві власності належить 2/9 частини зазначеного домоволодіння, розташованого на земельній ділянці площею 1 940 кв. м, (1 200 кв. м - надані згідно з рішенням виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року № 476) та складається з житлового цегляного будинку літ. «А-1», житловою площею 48,1 кв. м, загальною площею 67,0 кв. м, та господарські будівлі і споруди: літня кухня з погребом літ. «Б»; літня кухня літ. «Г», вбиральня літ. «Д», сарай з погребом літ. «Е», душ літ. «К», споруди № 1-10, І.

Інші частини домоволодіння знаходяться у власності ОСОБА_4 і ОСОБА_5 .

У технічних паспортах на житловий будинок, виготовлених 24 лютого 1992 року, 17 червня 2008 року, 17 серпня 2012 року та 20 серпня 2015 року, зазначено, що домоволодіння знаходилось на земельній ділянці площею 1 940 кв. м та на земельній ділянці в частині домоволодіння знаходилось огородження, теплиця (побудована у 1991 році), та інші побудови та споруди.

Вона, як користувач земельної ділянки, вносила плату за землю з фізичних осіб за 2017-2019 роки. Таким чином, земельною ділянкою площею 1 940 кв. м позивачка і треті особи відкрито користувалися, 1 200 кв. м - з моменту видачі рішення виконкомом Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року і 740 кв. м - з дати будівництва у 1960 році будинку попередніми власниками домоволодіння.

Переглядаючи публічну кадастрову карту України, вона дізналася, що земельна ділянка, розташована на АДРЕСА_1 , з кадастровим номером :03:032:0038, знаходиться безпосередньо під спорудами та будівлями її домоволодіння АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпровської міської ради від 31 січня 2018 року № 242/29 «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) громадянам у м. Дніпрі (16 осіб)» ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки).

На виконання зазначеного рішення ОСОБА_2 замовила у 2018 році проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_2 , яким у кадастровому плані встановлено межі земельної ділянки, що виділяється, з кадастровим номером :03:032:0038.

Актом приймання-передачі межових знаків на зберігання від 29 березня 2018 року передано межові знаки земельної ділянки з кадастровим номером :03:032:0038 ОСОБА_2 , проте акт не містить підписів суміжних землекористувачів.

Топографічні плани масштабу 1:1000, 1:500, а саме, кадастровий план земельної ділянки, матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проєктування, акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість), не мають жодних позначень, окрім умовних меж.

Рішенням Дніпровської міської ради від 25 серпня 2018 року № 102/34 «Про передачу земельної ділянки у районі АДРЕСА_2 у власність гр. ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер (закрито), для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки затверджено та земельну ділянку в районі АДРЕСА_2 з кадастровим номером :03:032:0038, площею 0,1000 га, передано ОСОБА_2

29 травня 2018 року ГУ Держгеокадастру здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :03:032:0038, для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки), площею 0,10 га, що розташована на АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 та 01 серпня 2018 року за відповідачкою зареєстроване право власності на цю земельну ділянку, номер запису про право в державному реєстрі прав 27374358.

24 червня 2020 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Галушкою О. В., право власності на земельну ділянку зареєстроване за ОСОБА_3

02 червня 2020 року за результатами виконання топографо-геодезичних робіт на замовлення позивачки інженером-геодезистом ОСОБА_7 складений план земельної ділянки на АДРЕСА_1 , з прив`язками меж до будівель та споруд у масштабі 1:200, згідно з яким земельна ділянка з кадастровим номером :03:032:0038, площею 0,1 га, яка належить ОСОБА_2 , накладається на частину господарчих споруд, які належать на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , і на розташовану на земельній ділянці частину парника (теплиці).

Висновком експерта від 17 липня 2020 року № 4 за результатом проведення земельно-технічної експертизи підтверджено, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:032:0038, площею 0,1 га, яка належить ОСОБА_2 , накладається щодо фактичної межі земельної ділянки, яка є у фактичному користуванні власників садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та огороджена металевою огорожею.

Площа накладання складає 617 кв. м. Площа накладання виділена синім кольором (додаток 15 висновку).

Земельна ділянка з кадастровим номером :03:032:0038, площею 0,1 га, яка належить ОСОБА_2 , внаслідок її накладання на земельну ділянку, яка є у фактичному користуванні власників садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , перетинає металеву огорожу, що належить зазначеним особам на праві спільної часткової власності, і є межею між домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 .

Довжина зазначеної металевої огорожі складає 21,46 м.

Отже, спірним рішенням порушене її право власності на будівлі та споруди, оскільки внаслідок виділення відповідачці земельної ділянки, частина огородження та теплиці, якими вона володіє на праві спільної сумісної власності, незаконно перейшли у володіння відповідачки.

З урахуванням наведеного позивачка просила: визнати рішення Дніпровської міської ради від 25 серпня 2018 року № 102/34 «Про передачу земельної ділянки у районі АДРЕСА_2 у власність гр. ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер (закрито), для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» незаконним; скасувати запис від 01 серпня 2018 року № 27374358, яким зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на 0,1 га земельної ділянки на АДРЕСА_2 з кадастровим номером :03:032:0038, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 24 червня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Галушкою О. В., серія та номер: 435, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2021 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачка з 2008 року користувалася земельною ділянкою, проте відтоді і до цього часу не зверталася до відповідного органу місцевої влади із заявою про надання земельної ділянки у безоплатне користування.

У правовстановлюючих документах - договорі купівлі-продажу від 24 липня 2008 року та свідоцтві про право на спадщину від 16 жовтня 2012 року - зазначені об`єкти відсутні, а дані технічного паспорта не доводять законності побудови позивачкою цих об`єктів на тому місці, де є так зване «накладення» із земельною ділянкою ОСОБА_2 .

Також позивачка не надала доказів того, що стосовно спірної земельної ділянки була складена технічна документація (проєкт) і були встановлені її межі в натурі.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування касаційної скарги посилалася на таке. ОСОБА_8 , а потім ОСОБА_9 набули право власності на 1/3 частини домоволодіння разом з будівлями та спорудами на підставі свідоцтв про право на спадщину. Отже, набувши право власності на частину домоволодіння АДРЕСА_1 , спочатку ОСОБА_8 , а потім ОСОБА_9 набули право користування земельною ділянкою під будинком у відповідній частині.

Також, набувши право власності на 1/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , вона набула право користування земельною ділянкою під будинком у відповідній частині.

У 2012 році вона успадкувала після смерті матері 2/9 частини домоволодіння, розташованого на земельній ділянці площею 1 940 кв. м.

Таким чином, суд першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, незастосування актуальних правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду, дійшов помилкових висновків про відсутність підстав для переходу права користування земельною ділянкою до позивача, що і призвело до винесення помилкового рішення.

Через численні порушення документації із землеустрою на земельну ділянку з кадастровим номером :03:032:0038 та порушення Дніпровською міською радою приписів статті 186 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) її позбавили права власності на огорожу та теплицю.

Крім того, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження, хоча така підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі № 6-244цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16; Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17, від 29 вересня 2020 року у справі

№ 688/2908/16-ц; Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 461/2132/17, від 30 січня 2019 року у справі № 463/1962/16-ц, від 31 липня 2019 року у справі № 472/1286/17-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 472/1284/17-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 472/659/17, від 23 січня 2020 року у справі № 472/1281/17, від 20 травня 2020 року у справі № 463/1962/16-ц, від 01 жовтня 2020 року у справі № 752/7311/13-ц, від 20 січня 2021 року у справі № 910/18384/15, від 27 січня 2021 року у справі № 450/84/18, від 25 січня 2021 року у справі № 442/5033/16-ц, від 10 лютого 2021 року у справі № 524/8722/16-ц, розгляд судами у порядку спрощеного позовного провадження справи, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

У червні 2021 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ГУ Держгеокадастру та Дніпровської міської ради, у якому вони просять касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Відзиви мотивовані тим, що позивачка не довела наявність, по-перше, права власності на нерухоме майно (земельну ділянку), по-друге, наявність порушеного права.

У червні та липні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відповіді на відзиви ГУ Держгеокадастру та Дніпровської міської ради, у яких вказала, що зазначені відзиви є необґрунтованим та не відповідають фактичним обставинам справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2021 рокувідкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; пункту 3 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 09 червня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзивів на неї та відповідей на відзиви, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником 1/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі- продажу від 24 липня 2008 року.

У зазначеному договорі купівлі-продажу вказано: опис об`єкта, згідно з витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «ДМБТІ») від 18 червня 2008 року, виданим для продажу 1/3 частини домоволодіння. Земельна ділянка, площею 1 200 га надана згідно з рішенням виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року № 476, крім того, наявні лишки - 740 кв. м. Самовільно побудовано: прибудова літ. «а"-1» загальною площею 15,6 кв. м, сарай літ. «В», сарай літ. «М». Узаконена площа за літ. «А-1»: загальна - 67,0 кв. м, житлова - 48,1 кв. м. Співвласник ОСОБА_6 - 2/3 частини. Самовільні побудови належать ОСОБА_6 . Таблиця із зазначенням житлового будинку і господарських споруд, а саме, житловий будинок літ. «А-1», житловою площею 48,1 кв. м, загальною площею 82,6 кв. м та господарські будівлі і споруди: літня кухня з погребом літ. «Б», літня кухня літ. «Г», вбиральня літ. «Д», сарай з погребом літ. «Е», душ літ. «Ж», душ літ. «К», вбиральня літ. «Л», сарай літ. «М», споруди № 1-9, І. У договорі також вказано, що 1/3 частини домоволодіння належить продавцю ( ОСОБА_9 ) на підставі свідоцтва про право на спадщину від 18 березня 2008 року, серія ВКІ № 637341, видане першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за № 1-1516 та зареєстровано в КП «ДМБТІ» 15 квітня 2008 року, витяг № 18509155, реєстраційний номер № 22373154. Це нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці площею 1 200 кв. м, що розташоване на АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 48).

Також ОСОБА_1 на праві власності належить 2/9 частини домоволодіння за цією ж адресою на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 жовтня 2012 року, виданого державним нотаріусом першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори.

Як зазначено у свідоцтві про право на спадщину за законом домоволодіння в цілому складається з житлового цегляного будинку літ. «А-1», житловою площею 48,1 кв. м, загальною площею 67,0 кв. м, та господарських будівель і споруд: літня кухня з погребом літ. «Б», літня кухня літ. «Г», вбиральня літ. «Д», сарай з погребом літ. «Е», душ літ. «К», споруди № 1-10, І.

Домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 1 940 кв. м(1 200 кв. м - надано згідно з рішенням виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року № 476) і належало спадкодавцю ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27 січня 1982 року першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 5-333, зареєстрованого Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації 20 травня 1988 року у реєстрову книгу під № 166-69 та зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 22373154 відповідно до витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого КП «ДМБТІ» 18 вересня 2012 року за № 35539397 (т. 1, а. с. 50).

Інші частини зазначеного домоволодіння по 1/3 частини належать ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

У технічному паспорті на житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленому 24 лютого 1992 року, на ім`я ОСОБА_6 , відомостей про земельну ділянку та її площу під будинком немає (т. 1, а. с. 162).

У технічному паспорті на житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленому 17 червня 2008 року, на ім`я ОСОБА_1 , у розділі план земельної ділянки (додаток 2.1 до Інструкції про порядок технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна) у таблиці «Експлікація» зазначено, що домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 1 940 кв. м, з них 107 кв. м - під будинком, 78 кв. м - під господарськими будівлями, 300 кв. м - під двором, 1 455 кв. м - під городом (т. 1, а. с. 26).

У технічному паспорті на житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленому 17 серпня 2012 року на ім`я ОСОБА_1 , у розділі план земельної ділянки (додаток 2.1. до інструкції про порядок технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна) у таблиці «Експлікація» зазначено, що домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 1 940 кв. м, з них 89 кв. м - під будинком, 60 кв. м - під господарськими будівлями, 366 кв. м - під двором, 1 455 кв. м - під городом. У примітці вказано, що 1 200 кв. м - норма, а 740 кв. м - лишки (т. 1, а. с. 27).

Відповідно до висновку експерта у технічному паспорті на житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленому 20 серпня 2015 року на ім`я ОСОБА_1 , у розділі план земельної ділянки (додаток 2.1. до Інструкції про порядок технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна) у таблиці «Експлікація» зазначено, що домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 1 970 кв. м, з них 88 кв. м - під будинком, 103 кв. м - під господарськими будівлями, 366 кв. м - під двором, 1 443 кв. м - під городом. У примітці вказано, що 1 200 кв. м - норма, а 770 кв. м - лишки (т. 1, а. с. 60).

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України та статтею 319 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом..

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка з 2008 року користувалася земельною ділянкою, проте з 2008 року і до цього часу не зверталася до відповідного органу місцевої влади із заявою про надання земельної ділянки у безоплатне користування. У правовстановлюючих документах - договорі купівлі-продажу від 24 липня 2008 року та свідоцтві про право на спадщину від 16 жовтня 2012 року - зазначених об`єктів немає, а дані технічного паспорта не доводять законності побудови позивачкою цих об`єктів на тому місці, де є так зване «накладення» із земельною ділянкою ОСОБА_2 . Також позивачка не надала доказів того, що стосовно спірної земельної ділянки була складена технічна документація (проєкт) і були встановлені її межі в натурі.

З такими висновками Верховний Суд погодитися не може з огляду на таке.

Статтею 12 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення права власності ОСОБА_1 на домоволодіння) визначено повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, до яких належать, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу, інформування населення щодо вилучення (викупу) та інші.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення права власності ОСОБА_1 на домоволодіння) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України необхідно виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18) та від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (провадження № 14-438цс19)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18, пункти 8.3-8.5) наголосила на тому, що: - правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, у разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (у період з 01 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України; - стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства».

Отже, нерухоме майно нерозривно пов`язане із земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, і переміщення такого майна неможливе без його знецінення, а отже, використання споруд, належних позивачці, неможливе без відповідної земельної ділянки.

Таким чином, хоча право користування земельною ділянкою, яка знаходиться під нерухомістю, що належить позивачці на праві власності, належним чином не оформлене, однак неоформлення права на спірну земельну ділянку не може бути підставою для обмеження права позивачки, як власника нерухомого майна, на користування зазначеним майном та, відповідно, земельною ділянкою, на якій воно розташовано.

За положеннями статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Водночас суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, а саме статтю 120 ЗК України та статтю 377 ЦК України, та не врахували, що неоформлення права на спірну земельну ділянку не може бути підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Згідно із пунктом 7 «Перехідні положення» ЗК України громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Суди не дослідили обставин та доказів на предмет того, з якого часу та у якому розмірі до позивачки перейшло право користування земельною ділянкою, не надали конкретної оцінки доказам такого користування та періоду користування спірною земельною ділянкою, на які посилалася позивачка, в тому числі на висновок експерта від 17 липня 2020 року № 4, відповідно до якого площа накладання земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_2 , та земельної ділянки, що знаходиться у фактичному користуванні позивачки та третіх осіб, складає 617 кв. м.

Відповідно суди не визначилися з правовою нормою, в тому числі нормою статті 120 ЗК України у відповідній редакції, на підставі якої, як стверджує позивачка, вона набула право користування земельною ділянкою як власниця нерухомого майна, розташованого на спірній земельній ділянці.

Оскільки суди попередніх інстанцій належним чином не встановили фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не дослідили наявні у справі докази та не дали їм конкретної оцінки, допустили суперечність у своїх висновках та мотивації прийнятих рішень, ухвалені судові рішення не можна визнати законними й обґрунтованими, а тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Водночас Верховний Суд відхиляє аргументи відзивів ГУ Держгеокадастру та Дніпровської міської ради на касаційну скаргу, оскільки вони ґрунтується на власній оцінці обґрунтованості підстав касаційного оскарження судових рішень, оцінки наявних у справі доказів та власномутлумаченні норм права.

Доводи касаційної скарги про неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі № 6-244цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17, від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц, Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 461/2132/17, від 30 січня 2019 року у справі № 463/1962/16-ц, від 31 липня 2019 року у справі № 472/1286/17-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 472/1284/17-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 472/659/17, від 23 січня 2020 року у справі № 472/1281/17, від 20 травня 2020 року у справі № 463/1962/16-ц, від 01 жовтня 2020 року у справі № 752/7311/13-ц, від 20 січня 2021 року у справі № 910/18384/15, від 27 січня 2021 року у справі № 450/84/18, від 25 січня 2021 року у справі № 442/5033/16-ц, від 10 лютого 2021 року у справі № 524/8722/16-ц, заслуговують на увагу за умови дотримання судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, дослідження всіх наявних у матеріалах справи доказів та надання їм оцінки, відповідно до правил статті 89 ЦПК України.

Водночас Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що ця справа не могла бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та посилання на неврахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі № 589/3937/17 (провадження № 61-11921св18), з огляду на таке.

Відповідно до статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи:

1) малозначні справи;

2) що виникають з трудових відносин;

3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:

1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя;

2) щодо спадкування;

3) щодо приватизації державного житлового фонду;

4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу;

5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Предметом позову у цій справі є визнання рішення міської ради незаконним, скасування запису державного реєстратора про право власності, визнання договору недійсним.

Отже, враховуючи предмет спору, справа не віднесена до категорії, що не може бути розглянута в порядку спрощеного позовного провадження.

Постанова Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі № 589/3937/17 (провадження № 61-11921св18), на яку посилається заявник, є нерелевантною, оскільки предмет спору у зазначеній постанові відмінний від предмета спору у цій справі - зобов`язання вчинити певні дії згідно з умовами договору, стягнення сплачених кошти за невиконану роботу за укладеним договором.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що є підставою для скасування оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду на підставі всіх наявних у матеріалах справи доказів необхідно з`ясувати розмір спірної земельної ділянки, яка перебуває у користуванні позивачки, встановити площу накладання земельних ділянок та застосувати положення статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України чи інші норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за результатами касаційного перегляду оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2021 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко