Ухвала

Іменем України

21 червня 2022 року

м. Київ

справа № 203/340/22

провадження № 61-4791ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бровка Олександра Олеговича на рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 травня 2022 року в справі за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаною заявою, в якій просив: видати строком на шість місяців обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яким заборонити їм перебувати в місці спільного проживання (перебування) його і доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; наближатися ближче 100 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування дитини; вести листування, телефонні переговори з дитиною або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб та обмежити спілкування з дитиною.

Заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він є батьком малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 . Після неодноразових скарг на поведінку матері дитини ОСОБА_2 та її чоловіка ОСОБА_3 на базі «Зеленої кімнати» за направленням Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві він отримав висновок щодо перебігу психологічної роботи з малолітньою дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якого вбачається, що дитина неодноразово зазнавала психологічного та сексуального насильства в родині матері. Малолітня дитина потребує психологічної реабілітації і убезпечення її від контакту з особами, які спричинили їй психологічну травму. У вказаному висновку ОСОБА_4 також описала додатковий фактор сексуального насильства над нею з боку ОСОБА_3 . Коли дитина проживала спільно з матір`ю ОСОБА_2 та її чоловіком ОСОБА_3 , вона постійно відчувала тиск з їх боку, зокрема матір та її чоловік неодноразово залякували дитину, що віддадуть її до дитячого будинку. Дівчинка також була свідком розмови між матір`ю та її чоловіком про те, що вони хочуть його ( ОСОБА_1 ) вбити. Донька спостерігала побиття своєї бабусі (матері батька) заінтересованими особами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що також психологічно травмувало дитину. За вищенаведеними обставинами було відкрито ряд кримінальних проваджень, а саме: кримінальне провадження № 0001148 від 05 жовтня 2021 року за частиною другою статті 301 Кримінального кодексу України (далі - КК України) за фактом наявності повідомлень в застосунку «Viber», які містять ознаки порнографічної продукції, де він ( ОСОБА_1 ) діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 і є потерпілим; кримінальне провадження № 0000178 від 24 грудня 2021 року за частиною другою статті 125 КК України за фактом побиття та нанесення тілесних ушкоджень бабусі дівчинки ОСОБА_5 , де свідком побиття була малолітня дитина ОСОБА_4 ; кримінальне провадження № 0000003 від 01 січня 2021 року за частиною першою статті 125 КК України за фактом нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 ( ОСОБА_7 ). В ході психодіагностичного інтерв`ю було виявлено, що після телефонних розмов з матір`ю у ОСОБА_4 проявляються в поведінці та в настрої ознаки стресу: бурхливі емоції, пов`язані з незначними чинниками, агресивний стан чергується із спокійним станом, важко зосереджується. Актуальний емоційний стан дитини ОСОБА_4 - емоційна напруженість, ситуативна тривожність. Події в житті дитини, які пов`язані з матір`ю та ОСОБА_3 є тригером, який актуалізує травматичний досвід дівчинки і негативно впливає на її поведінку та настрій. Наведені обставини є підставою для задоволення його заяви та видачі обмежувального припису з метою захисту від повторного вчинення домашнього психологічного та сексуального насильства над дитиною.

Рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 травня 2022 року, в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що посилаючись на обставини, які, на думку заявника, мали місце до 20 жовтня 2021 року, в період проживання дитини з матір`ю ОСОБА_2 та її чоловіком ОСОБА_3 , він не надав будь-яких доказів на підтвердження того, що після зміни місця проживання дитини та перебування її у батька і до моменту звернення заявника до суду заінтересованими особами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчинялися будь-які дії стосовно дитини, що мають ознаки домашнього насильства, або наявні ризики вчинення таких дій. У справі відсутні належні та допустимі докази на підтвердження здійснення домашнього насильства відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 з боку її матері ОСОБА_8 та ОСОБА_3 . Наявність кримінальних проваджень є підтвердженням неприязних стосунків між заявником та заінтересованими особами і не є достатнім аргументом для видачі обмежувального припису в цій справі.

27 травня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бровко О. О. подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 травня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його заяву про видачу обмежувального припису.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 01 червня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків, а саме - заявнику необхідно було подати до Верховного Суду уточнену касаційну скаргу із зазначенням в ній передбаченої (передбачених) статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави (підстав), на якій (яких) подається касаційна скарга. При цьому заявнику було роз`яснено про наслідки невиконання вимог ухвали суду.

09 червня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бровко О. О. подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду уточнену касаційну скаргу на рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 травня 2022 року з наведеною в ній підставою касаційного оскарження судового рішення. При цьому представник ОСОБА_1 - адвокат Бровко О. О. зазначив, що він отримав копію ухвали Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 01 червня 2022 року про залишення касаційної скарги без руху 02 червня 2022 року.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, представник ОСОБА_1 - адвокат Бровко О. О. вказав, що в оскаржуваних судових рішеннях суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 13 липня 2020 року у справі № 753/10840/19, від 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20-ц. При цьому суду надано достатньо доказів на підтвердження обставин, наведених в заяві ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, зокрема у справі наявні: професійний висновок на базі «Зеленої кімнати» за направленням Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві, яким засвідчено, що малолітня ОСОБА_4 зазнавала фізичного, психологічного та сексуального насильства в сім`ї матері; психологічне опитування малолітньої дитини ОСОБА_4 . Суди помилково розглянули зазначений висновок як консультативний та не звернули уваги на результати психологічного опитування дитини, внаслідок чого безпідставно відмовили в задоволенні заяви ОСОБА_1 . Крім цього, суди попередніх інстанцій не дослідили питання можливого впливу на малолітню дитину з боку заінтересованих осіб з метою її залякування та психологічного впливу на неї.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та заінтересована особа ОСОБА_2 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З лютого 2021 року ОСОБА_2 припинила спільно проживання з ОСОБА_1 та стала проживати разом з дитиною за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з ними проживав її чоловік ОСОБА_3

20 жовтня 2021 року без погодження з матір`ю дитини ОСОБА_1 забрав ОСОБА_4 до себе на постійне проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

В провадженні Кіровського районного суду міста Дніпропетровська перебуває цивільна справа № 203/731/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини разом з батьком. Згідно з висновком органу опіки та піклування доцільним є визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існують тривалі неприязні стосунки, які виникли внаслідок спору щодо визначення місця проживання їх малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який вирішується в судовому порядку.

На ґрунті цього між заявником та заінтересованими особами виникали періодичні сварки, свідком яких була дитина, за наслідками яких відкрито ряд кримінальних проваджень.

Крім того, у зв`язку з протиправними діями ОСОБА_1 стосовно ОСОБА_2 працівниками поліції виносився терміновий заборонний припис та складався протокол про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за наслідками розгляду якого постановою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 29 листопада 2021 року у справі № 203/4125/21, яка набрала законної сили, ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення за фактом вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_2 та притягнуто його до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу.

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 послався на те, що заінтересовані особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 чинять стосовно малолітньої дитини ОСОБА_4 систематичне домашнє насильство, яке полягає у психологічному насильстві, а саме: побитті на очах дитини її бабусі ОСОБА_5 ; погрозі вбити батька дитини (заявника у справі); сексуальному насильстві, яке полягає в тому, що ОСОБА_2 часто ходила по квартирі оголеною перед дитиною та своїм чоловіком ОСОБА_3 , ОСОБА_3 надсилав дитині відео із сексуальним змістом, купав дитину оголеною. При цьому заінтересовані особи погрожували, що віддадуть дитину до дитячого будинку.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14 та 15 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Сексуальне насильство - форма домашнього насильства, що включає будь-які діяння сексуального характеру, вчинені стосовно повнолітньої особи без її згоди або стосовно дитини незалежно від її згоди, або в присутності дитини, примушування до акту сексуального характеру з третьою особою, а також інші правопорушення проти статевої свободи чи статевої недоторканості особи, у тому числі вчинені стосовно дитини або в її присутності.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (частина друга статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вищевказаних правових норм видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.

Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.

Такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 26 травня 2022 року у справі № 165/3472/21.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, суди попередніх інстанцій виходили з недоведеності фактів вчинення заінтересованими особами ОСОБА_2 на ОСОБА_3 домашнього насильства відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та відсутності у зв`язку з цим вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства.

Такі висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 13 липня 2020 року у справі № 753/10840/19 відсутній наведений заявником в касаційній скарзі правовий висновок такого змісту: видача обмежувального припису є обов`язковою в разі доказово обґрунтованого постійного використання у безпосередньому спілкуванні або переписці з колишнім чоловіком/дружиною та дітьми погроз, у тому числі фізичною розправою, вживанням щодо них ненормативної лексики, образ та приниження, які кваліфікуються як домашнє насильство у формі психологічного насильства. У вказаній постанові Верховного Суду зазначено: встановивши, що зміст конкретних фраз, лексики та характеру використання мовних засобів, які ОСОБА_2 застосовує у переписці з колишньою дружиною та малолітнім сином, дає підстави для висновку, що його дії слід кваліфікувати як домашнє насильство у формі психологічного насильства, що небезпідставно викликає у заявника побоювання за свою безпеку та безпеку своїх рідних і завдає шкоди психічному здоров`ю, в першу чергу, малолітнього сина сторін, судом обґрунтовано заборонено ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори та в будь-якій спосіб спілкуватися або контактувати через інші засоби зв`язку з ОСОБА_1 та постраждалою дитиною ОСОБА_3 особисто і через третіх осіб. Наведений висновок стосується наданої судами попередніх інстанцій у справі № 753/10840/19 оцінки зібраних у справі доказів та не є висновком Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах.

Посилання в касаційній скарзі на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20-ц, згідно з якою: тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Отже, помилковим є висновок судів попередніх інстанцій про неможливість задоволення вимог постраждалої особи щодо видачі обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав кривдника, а саме його прав на квартиру, співвласником якої він є, оскільки позбавляє заявника гарантій на спеціальні засоби правового захисту, які передбачені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є неспроможним, оскільки в цій справі суди попередніх інстанцій не вирішували питання про обмеження заінтересованих осіб у праві користування належним їм житловим приміщенням, а ОСОБА_1 не заявляв таких вимог. Крім цього, судами попередніх інстанцій встановлено, що заявник і заінтересовані особи проживають окремо.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у справі № 753/8626/19 зазначено: правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що сам факт неодноразового звернення заявника до різних органів з підстав вчинення щодо неї психологічного та фізичного насильства свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факт вчинення домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Оскільки заявник не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення заінтересованою особою постійного та безперервного домашнього насильства у розумінні вказаного Закону, а судами не встановлено випадків домашнього насильства відносно заявника та дітей, а також ризиків настання насильства у майбутньому, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відхилили посилання ОСОБА_1 на те, що за його заявами відкрито ряд кримінальних проваджень щодо неправомірних дій заінтересованих осіб, як на підставу для видачі обмежувального припису.

Що стосується аргументів касаційної скарги про те, що суду надано достатньо доказів на підтвердження обставин, наведених в заяві ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, однак суди не дали їм належної оцінки, то вони не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди заявника з оцінкою судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів. Однак в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі переоцінювати докази.

Згідно з частиною другою статті 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

В оскаржуваних судових рішеннях судів попередніх інстанцій наявні висновки щодо оцінки доказів, про які зазначено в касаційній скарзі, тому аргументи заявника про безпідставне відхилення цих доказів є неспроможними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Встановивши, що ОСОБА_1 не довів обставин, наведених в його заяві, щодо вчинення заінтересованими особами ОСОБА_2 на ОСОБА_3 домашнього насильства відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 , суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні його заяви про видачу обмежувального припису.

З урахуванням встановлених судами попередніх інстанцій обставин викладені в оскаржуваних судових рішеннях висновки щодо відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Бровка Олександра Олеговича на рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 травня 2022 року в справі за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко