Справа № 755/7896/14-ц Головуючий 1 інстанція- Виниченко Л.М.
Провадження № 22-ц/824/1957/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 лютого 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 30 березня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика», до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

У березні 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду із вказаним позовом,який надалі доповнив і мотивував тим, що 25 червня 2007 року між банком і відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 0, за умовами якого банк надав позичальнику ОСОБА_2 кредит на особисті потреби у розмірі 107550 доларів США строком на 15 років із розрахунку 12,2 % річних, а позичальник зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування. Поручителем позичальника за кредитним договором є співвідповідачка ОСОБА_3 , яка за договором поруки № 123535 від 25 червня 2007 року зобов`язалася відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань по поверненню кредиту в повному обсязі.

Вказував, що за умовами кредитного договору позичальник ОСОБА_2 мав повертати кредит та проценти щомісячними платежами згідно графіку погашення кредиту до 25 числа кожного місяця (додаток № 1), однак не виконує цих обов`язків, починаючи із березня 2012 року припинив повернення кредиту, має прострочену заборгованість як за тілом кредиту, так і за процентами. Вимога банку про повне дострокове повернення кредиту з огляду на невиконання зобов'язань за кредитним договором, направлена відповідачам 29 січня 2014 року, залишена ними без задоволення. У зв'язку з наведеним, посилаючись на ст.ст.1050, 1054 ЦК України та умови кредитного договору, після збільшення позовних вимог просив достроково стягнути солідарно із відповідачів як позичальника і поручителя на користь банку борг за кредитним договором станом на 26 лютого 2015 року в розмірі 106432,52 долари США, який включає тіло кредиту -74365,57 доларів США та проценти - 32066,95 доларів США, а також пеню за прострочення сплати тіла кредиту - 118921,64 грн. і пеню за прострочення сплати процентів - 171302,37 грн.та судовий збір.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 30 березня 2015 року

- 2 -

позовні вимоги задоволено. Стягнуто солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» борг за кредитним договором станом на 25 лютого 2015 року у розмірі 106432,52 долари США, пеню у розмірі 290224 грн. та судовий збір у розмірі 1827 грн. з кожного відповідача.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 13 квітня 2021 року заяву відповідачки ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обстаивнам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована тим, що суд не врахував зміст укладеного між нею та банком договору поруки, який не містить строку її дії, а тому підлягали застосуванню приписи ч.4 ст.559 ЦК України щодо дії поруки протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Враховуючи, що виконаня кредитного договору передбачене шляхом внесення щомісячних платежів, які є окремими зобов'язаннями, то шестимісячний строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу (правова позиція Верховного Суду України у постановах: від17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12). Суд розглянув справу у відсутність відповідачки, яка взагалі не була повідомлена про розгляд справи 30 березня 2015 року. Допущене судом порушення позбавило її права на справедливий суд, передбаченого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та позбавило в можливості під час розгляду справи в суді захистити свої права, надати докази, в тому числі заявити припинення поруки. Окрім того, суд не врахував, що ОСОБА_3 особисто не знайома із позичальником ОСОБА_2 і не перебуває з ним у будь-яких юридичних чи ділових відносинах, що може свідчити про фіктивність договору поруки, а розгляд справи у її віддсутність позбавив її можливості заявити зутрічний позов про визнання укладеного з нею договору поруки недійсним.

ТОВ «Фінансова компанія «Позика» як правонаступник позивача ПАТ «УкрСиббанк» подала письмові пояснення на на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив позов, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Ясько І.В. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Дніпровського районного суду м.Києва як незаконне.

Представник позивача ТОВ «ФК «Позика» адвокат Поздняков П.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Щодо відповідача ОСОБА_2 судова повістка повернулася із відміткою пошти, що особа за даною адресою відстня, що у свою чергу відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України вважається врученням судової повістки.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

- 3 -

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Згідно п.1 ч.1 ст.169 ЦПК України (в редакції на час ухвалення оскаржуваного рішення) суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки. Судова повістка має бути вручена не пізніше ніж за 3 дні до судового засідання (ч.4 ст.74 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено, що справа розглянута судом першої інстанції у відсутність відповідачки ОСОБА_1 , яка не була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, оскільки судова повістка з копією ухвали про відкриття провадження та копією позову з додатками повернута за закінченням терміну зберігання (а.с.84), що свідчить про порушення судом норм процесуального права, оскільки відповідачка взагалі не була обізнана про наявність даної судової справи.

Згідно положень ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є в тому числі порушення норм процесуального права.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обгрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на приписи п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом обов`язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, поскільки суд допустив порушення норм процесуального права, розглянувши справу у відсутність відповідачки ОСОБА_1 , яка не повідомлена належним чином про дату, час і місце засідання суду і яка обгрунтовує свою апеляційну скаргу такими обставинами.

Окрім того, вирішуючи спір, суд допустив наступні порушення норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 червня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Позика», і відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 0, згідно якого банк надав позичальнику ОСОБА_2 кредит на особисті потреби у розмірі 107550 доларів США строком до 25 червня 2022 року із сплатою 12,2 % річних, а позичальник зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

Умовами кредитного договору, а саме п. п. 1.2.2., 1.3.4. передбачено, що погашення кредиту має здійснюватись в терміни та в розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, який є додатком до договору (додаток № 1), а строк сплати процентів визначено з 01 по 25 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який банком були нараховані проценти.

- 4 -

Згідно п.4.1 кредитного договору, за порушення позичальником термінів повернення кредиту та/або процентів та/або комісій банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені.

Поручителем позичальника ОСОБА_2 за кредитним договором є відповідачка ОСОБА_3 , яка за договором поруки № 123535 від 25 червня 2007 року зобов`язалася відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань по поверненню кредиту в повному обсязі.

Також, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не виконував в повному обсязі обов`язків по поверненню кредиту, покладених на нього кредитним договором, починаючи із березня 2012 року припинив повернення кредиту, в результаті чого у нього виникла прострочена заборгованість по тілу кредиту та процентам, яка станом на 25 грудня 2013 року становила 12823,07 доларів США за тілом кредиту і 17990,82 за процентами. 29 січня 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» направив обом відповідачам письмову вимогу про повне дострокове повернення кредиту у зв`язку із невиконанням зобов`язань за договором, яка залишена ними без задоволення.

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позичальник ОСОБА_2 не виконує передбачених кредитним договором обов`язків по поверненню кредиту шляхом внесення щомісячних платежів і має прострочену заборгованість, що у свою чергу відповідно до закону та умов кредитного договору є підставою для захисту прав кредитора і дострокового стягнення боргу на користь банку в повному обсязі.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам ст.ст.1054, 1050 ЦК України.

Проте, задовольняючи позов і стягуючи борг за кредитним договором солідарно з обох відповідачів, як боржника і поручителя, суд допустив неправильне застосування норм матеріального права.

Так, покладаючи на відповідачів солідарний обов`язок по поверненню банківського кредиту, суд не врахував приписи ч.4 ст.559 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до положень якої порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

За змістом даної норми у разі неналежного виконанняпозичальником своїх зобов`язань за кредитним договором строк пред`явлення кредитором вимоги до поручителя про повернення отриманих у кредит коштів маєобчислюватися з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. При цьому у разі пред`явлення банком вимоги про дострокове повернення кредиту, то відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України вимоги до поручителів можуть бути заявлені у межах шести місяців від дня настання цього строку. У випадку незаявлення такої вимоги порука припиняється відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України (правовий висновоку постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 року у справі № 6-33цс12).

Якщо погашення кредиту визначено періодичними платежами, то у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений ч.4 ст.559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Така правова позиція сформована у цілому ряді постанов Верховного Суду України, зокрема: від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі

- 5 -

№ 6-2662цс15; від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16; від 23 грудня 2015 року у справі № 6-436цс15; від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15; від 06 вересня 2017 року у справі № 6-623цс17; від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16; від 14 червня 2017 року у справі № 6-1009цс17 та інших і є сталою.

Аналогічна позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 та від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц, де Велика Палата, зазначила, що порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через припинення поруки за відповідною частиною основного зобов`язання.

Ухвалючи рішення, суд не звернув уваги, що банк подав позов до суду про дострокове стягнення боргу 17 березня 2014 року, що у свою чергу свідчить про припинення договору поруки за періодичними платежами, які мали бути сплачені позичальником згідно графіку платежів за півроку до цього, тобто до 14 вересня 2013 року і як наслідок відсутність у відповідачки ОСОБА_1 обов`язку повертати кредитні кошти поза межами вказаного строку.

Окрім того, стягуючи на користь банку борг за кредитним договором станом на 25 лютого 2015 року суд неправильно застосував норми матеріального права.

Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

З матеріалів справи вбачається, що за умовами договору погашення кредиту і процентів мало відбуватися періодичними платежами, а строк остаточного повернення кредиту визначений 25 червня 2022 року. Однак, у зв`язку із непогашенням кредиту банк відповідно до вимог закону (ч.2 ст.1050 ЦК України) та п.4.1 кредитного договору змінив строк остаточного виконання основного зобов`язання, направивши відповідачам вимогу від 29 січня 2014 року про дострокове повернення всієї суми кредиту у строк протягом 41 дня з моменту її відправлення, яка відповідачами не виконанна.

Отже, банк відповідно до вимог закону (ч.2 ст.1050 ЦК України)та умов кредитного договору (п.4.1) змінивстрок виконання основного зобов`язання,заявивши вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту, яке настає на 41 день з моменту її направлення, тобто строк виконання зобов`язання настав 10 березня 2014 року.

Стягуючи борг за процентами в розмірі 32066,95 доларів США та пеню за несвоєчасне повернення тіла кредиту і процентів у розмірі 290224,01 грн., суд погодився із наведеним банком обрахунком процентів і пені станом на 25 лютого 2015 року, хоча строк кредитування закінчився 10 березня 2014 року у зв`язку із зміною банком строку виконання зобов`язання.

При цьому суд не врахував, що право банку нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом 10 березня 2014 рокустроку кредитування, а нарахування процентів поза межами строку дії договору (строку кредитування) суперечить закону, зокрема ст.1048 ЦК України.

Це ж стосується неустойки (штраф, пеня), під якою згідно ч.1 ст.549 ЦК України розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредитору у разі порушення боржником зобов`язання

За змістом ст.ст.546, 549, 550, 551 ЦК України неустойка за своєю правовою природою є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого

- 6 -

зобов`язання, а відтак може нараховуватися лише в межах погодженого сторонами строку дії договору.

Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року усправі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), де Велика Палата вказала, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц.

Отже, суд невірно застосував положення ст.ст.549, 551, 1048 ЦК України, що призвело до невірного вирішення спору в частині стягнення процентів та пені .

Зазначені порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

При цьому, колегія суддів враховує, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів щодо незаконності рішення в частині стягнення процентів та пені поза межами строку кредитування, проте, перевіряючи законність судового рішення за апеляційною скаргою, колегія суддів керується наступним.

Відповідно до приписів ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, дана норма покладає на суд прямий обов`язок вирішити справу у відповідності із приписами норм матеріального права незалежно від доводів апеляційної скарги.

Враховуючи, що при вирішенні спору суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме - ст.549, 551, ч.1 ст.1048 ЦК України, колегія суддів згідно ч.4 ст.367 ЦПК України вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги з метою дотримання вимог закону.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матріалах справи, ухвалене з порушенням норм процесуального і неправильним застосуванням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

- 7 -

Відповідно до ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Судом встановлено, що на підставі кредитного договору № 0 від 25 червня 2007 року відповідач ОСОБА_2 отримав в ПАТ «УкрСиббанк» кредитні кошти у розмірі 107550 доларів США строком до 25 червня 2022 року із сплатою 12,2 % річних за його користування, який зобов`язався повернути та сплатити проценти, однак починаючи із березня 2012 року припинив повернення кредиту.

Поручителем ОСОБА_2 за кредитним договором є відповідачка ОСОБА_3 на підставі договору поруки № 123535 від 25 червня 2007 року.

Відповідно до ст.554 ЦК України у разі порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, якщо інше не встановлено договором поруки.

Вимога банку про дострокове повернення кредитних коштів від 29 січня 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» направлена відповідачам залишена ними без задоволення.

02 грудня 2016 року між ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Фінансова компанія «Фінактив» укладено договір факторингу № 50/1, за яким банк відступив товариству право вимоги за укладеним з ОСОБА_2 кредитним договором № 0 та укладеним з ОСОБА_1 договором поруки № 12353. ТОВ «Фінансова компанія «Фінактив» у свою чергу за договором факторингу № 50/1-1 від 12 грудня 2016 року відступила право вимоги за вказаними договорами ТОВ «Фінансова компанія «Позика». Згідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 50/1-1 від 12 грудня 2016 року до ТОВ «Фінансова компанія «Позика» перейшло право вимоги до боржника ОСОБА_2 за кредитним договором № 0 від 25 червня 2007 року та до поручителя ОСОБА_1 за договором поруки № 123535 від 25 червня 2007 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 10 березня 2017 року замінено позивача (стягувача) ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ТОВ «ФК «Позика».

За таких обставин, права нового кредитора ТОВ «Фінансова компанія «Позика» підлягають захисту шляхом стягнення на його користь суми боргу за кредитним договором солідарно з обох відповідачів.

Визначаючи розмір боргу, який підлягає солідарному стягненню з відповідачів, колегія суддів по-перше застосовує положення ч.4 ст.559 ЦК України щодо припинення поруки після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу та з урахуванням подачі позову до суду 17 березня 2014 року, стягує періодичні платежі за тілом кредиту, процентами і пенею за період із 17 вересня 2013 року.

По-друге, суд застосовує наданий банком розрахуном боргу станом на 04 березня 2014 року, який відповідає строку припинення дії кредитного договору внаслідок заявлення банком вимоги про дострокове повернення кредиту і який відповідачкою не спростований.

З огляду на наданий банком розрахунок станом на 04 березня 2014 року борг за тілом кредиту складає 74365,57 доларів США та включає несплачені періодичні платежі у розмірі 14615,57 доларів США, з яких станом на вересень 2013 року не сплачено 11030,57 доларів США. Вказану суму періодичних платежів 11030,57 доларів США, яка знаходиться поза

- 8 -

межами шестимісячного строку поруки, апеляційний суд віднімає і визначає борг за тілом кредиту у розмірі 63335 доларів США.

Визначений у розрахунку розмір боргу за процентами станом на 04 березня 2014 року складає 21551,70 доларів США і включає 16216,98 доларів США несплачених періодичних платежів станом на вересень 2013 року. Вказану суму періодичних платежів за процентами у розмірі 16216,98 доларів США, яка знаходиться поза межами шестимісячного строку поруки, апеляційний суд віднімає і визначає борг за процентами у розмірі 5334,72 доларів США.

Застосувавши аналогічний підхід щодо стягнення пені в межах шестимісячного строку припинення поруки за кожним із місячних платежів, з урахуванням наданого банком розрахунку колегія суддів визначає пеню за прострочення сплати тіла кредиту у розмірі 7019,65 грн. і пеню за прострочення сплати процентів - 9822,13 грн.

Вказана сума, а саме: тіло кредиту у розмірі 63335 доларів США, проценти у розмірі 5334,72 доларів США та пеня у розмірі 16841,78 грн. підлягає солідарному стягненню з відповідачів як позичальника і поручителя.

Решту суми боргу за кредитом, а саме: тіло кредиту у розмірі 11030,57 доларів США, проценти у розмірі 16216,98 доларів США та пеня у розмірі 16925,85 грн. суд стягує із відповідача ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом того, що ОСОБА_3 особисто не знайома із позичальником ОСОБА_2 і не перебуває з ним у будь-яких юридичних чи ділових відносинах, що може свідчити про фіктивність договору поруки, а розгляд справи у її віддсутність позбавив її можливості заявити зустрічний позов про визнання укладеного з нею договору поруки недійсним колегія судді ввідхиляє як необгрунтовані.

По-перше, такі доводи апеляційної скарги суперечать ст.204 ЦК України, яка встановлює презумпцію правомірності правочину і згідно якої вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. В установленому законом порядку договір поруки, укладений 25 червня 2007 року між банком і відповідачкою ОСОБА_1 , недійсним не визнаний і його презумпція правомірності останньою не спростована, а відтак ставити під сумнів правомірність укладеного договору у суду підстав немає.

І по-друге, колегія суддів враховує, що відповідачка не позбавлена можливості подати позов про визнання договору поруки недійсним на загальних підставах.

Доводи скарги про наявність підстав для відмови у задоволенні позову в повному обсязі необгрунтовані з викладених вище підстав, зокрема з огляду на те, що порука не припинена.

Решта доводів апеляційної скарги враховані судом при скасуванні судового рішення і ухваленні нового.

Даючи оцінку доводам відавідачки, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

- 9 -

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

У зв`язку із частковим задоволенням позову, відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, суд покладає на відповідачів витрати позивача по оплаті судового збору за подання позову пропорційно розміру задоволених вимогу відповідних частках.

Окрім того, суд покладає на позивача витрати відповідачки по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 30 березня 2015 року скасувати і ухвалити нове, яким позов задоволити частково.

Стягнути із солідарно з ОСОБА_2 (мешкає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» борг за кредитним договором № 0 від 25 червня 2007 року у розмірі68669 доларів США 72 центи та пеню у розмірі 16841 гривень 78 коп.

Стягнути із ОСОБА_2 (мешкає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика»борг за кредитним договором № 0 від 25 червня 2007 року у розмірі 27247 доларів США 55 центи та пеню у розмірі 16925,85 гривень 85 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» судовий збір у розмірі по 2254 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» судовий збір у розмірі по 1400 грн.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика»на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 2000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: