КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2022 року

м. Київ

справа №

провадження №22-ц/824/6477/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Шкоріної О.І.

учасники справи:

позивач - Житомирська обласна державна адміністрація

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача Житомирської обласної державної адміністрації - Шакалова Андрія Вікторовича

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2021 року та додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року у складі судді Жука М.В.

у справі за позовом Житомирської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року представник Житомирської обласної державної адміністрації - Болохівський А.В. звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням позовної заяви у новій редакції, просив стягнути з ОСОБА_1 надміру виплачені кошти у сумі 93 502,53 грн, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 102 грн.

В обґрунтуванні позовних вимог зазначав, що розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 03 жовтня 2017 року № 253-к ОСОБА_1 призначено на посаду радника апарату Житомирської ОДА за сумісництвом на 0,5 посадового окладу згідно зі штатним розписом.

Під час проведення ревізії фінансово-господарської діяльності Житомирської обласної державної адміністрації за період з 01 січня 2017 року по 30 вересня 2019 року Державною аудиторською службою України встановлено, що ОСОБА_1 , який працював за сумісництвом, нараховано та виплачено заробітну плату за час, коли він фактично виконував обов`язки директора комунального підприємства за основним місцем роботи на загальну суму 93 502,53 грн.

Вказав, що ОСОБА_1 в один і той же час виконував роботу як за основним місцем роботи так і за місцем сумісництва, за що отримував заробітну плату, але в добровільному порядку надміру виплачені кошти не повернув, у зв`язку з чим уважав, що наявні підстави для стягнення вказаних коштів з відповідача у порядку статті 1212 ЦК України.

На підставі викладеного позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2021 року у задоволенні позову було відмовлено.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 листопада 2022 року клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з Житомирської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн.

Не погоджуючись з указаними рішенням та додатковим рішенням, 07 лютого 2022 року та 09 лютого 2022 року представник позивача Житомирської обласної державної адміністрації - Шакалов Андрій Вікторович звернувся до суду з апеляційними скаргами, в якій просить: оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог; додаткове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким клопотання представника відповідача залишити без розгляду.

Апеляційну скаргу на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2021 рокумотивує тим, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, не відповідає критерію законності та обґрунтованості, судом не було проаналізовано та не надано належної оцінки акту Державної аудиторської служби України щодо результатів ревізії фінансово-господарської діяльності Житомирської обласної державної адміністрації за період з 01 січня 2017 року по 30 вересня 2019 року, а саме цей документ підтверджує порушення зі сторони відповідача.

Зауважує, що актом Державної Аудиторської служби України від 06 грудня 2019 року № 08-21/11 підтверджується недобросовісність з боку відповідача, який, під час призначення на посаду радника апарату Житомирської обласної державної адміністрації приховав факт роботи на посаді в.о. директора КП «ЕКО-СЕРВІС», що є підставою для стягнення з відповідача набутих коштів.

Апеляційну скаргу на додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року мотивує тим, що додаткове рішення постановлене з порушенням норм процесуального права.

Вказує на те, що не було виконано ряд процесуальних дій судом першої інстанції, а саме: не постановлено ухвалу про призначення до розгляду клопотання про ухвалення додаткового судового рішення, не направлено сторонам зазначену ухвалу, не направлено позивачу копію клопотання відповідача з додатками.

Вважає, що не повідомлення судом про розгляд клопотання - є істотним порушенням права позивача на інформацію про дату, час і місце розгляду справи.

Зазначає, що суд повинен був залишити без розгляду клопотання відповідача.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційні скарги, своїх заперечень щодо змісту та вимог апеляційних скарг до суду апеляційної інстанції не направив.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвалених рішення та додаткового рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга на додаткове рішення підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що виплата відповідачу заробітної плати проводилася внаслідок укладення позивачем Житомирської ОДА з ним трудового договору в розмірі передбаченому його умовами, а також на підставі табелю фактично відпрацьованому ним робочого часу, тобто відсутності рахункової помилки з боку позивача при її нарахуванні, а також недоведеності факту вчинення відповідачем будь-яких дій, що могли вказувати на його недобросовісність при одержані плати за виконану роботу, в тому числі того, що така робота ним фактично не виконувалась.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що згідно листа Державної аудиторської служби України від 11 грудня 2019 року Державною аудиторською службою України відповідно до п. 6.11 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Державної аудиторської служби України на IV квартал 2019 року провела планову ревізію фінансово-господарської діяльності Житомирської обласної державної адміністрації за період з 01 січня 2017 року по 30 вересня 2019 року, за результатами якої встановлено порушення п. 1 абз. 2 п. 2 постанови КМУ від 03 квітня 1993 року «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій», а саме раднику ОСОБА_1 , який працював у Житомирській ОДА за сумісництвом, нараховано та виплачено заробітну плату за час, коли він фактично виконував обов`язки директора комунального підприємства за основним місцем роботи на загальну суму 93 502,53 грн і відповідно нараховано та перераховано єдиний внесок на загальнообов`язкове соціальне страхування на суму 19 435,43 грн (а.с. 19-20).

Листом від 27 грудня 2019 року Житомирською ОДА направлялась вимога ОСОБА_1 про усунення порушень шляхом добровільної сплати грошових коштів у розмірі 93 502,53 грн (а.с. 22-23).

Листом від 07 лютого 2020 року ОСОБА_1 повідомив Житомирську ОДА про відсутність підстав щодо вимоги про повернення нарахованої заробітної плати за фактично виконану ним роботу на посаді радника у розмірі 93 502,53 грн (а.с. 24).

Із записів трудової книжки ОСОБА_1 убачається, що його 03 жовтня 2017 року призначено виконуючим обов`язки директора КП «Еко-Сервіс» тимчасово, 04 жовтня 2017 року призначено на посаду радника апарату Житомирської ОДА за сумісництвом на 0,5 посадового окладу, 01 березня 2018 року переведений на посаду радника голови Житомирської ОДА за сумісництвом на 0,5 посадового окладу (а.с. 63-79).

Розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 03 жовтня 2017 року №253-К ОСОБА_1 призначено на посаду радника Житомирської ОДА за сумісництвом на 0,5 посадового окладу згідно зі штатним розписом (а.с. 83).

Розпорядженням голови обласної ради від 28 вересня 2017 року №369-К ОСОБА_1 призначено виконуючим обов`язки директора КП «Еко-Сервіс» Житомирської обласної ради тимчасово з 03 жовтня 2017 року до призначення керівника обласною радою (а.с. 84).

Розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 21 січня 2019 року №9-К звільнено ОСОБА_3 з посади радника голови Житомирської ОДА 21.01.2019 року за угодою сторін (а.с. 81).

Розпорядженням голови обласної ради від 14 січня 2019 року №15-К звільнено ОСОБА_3 з посади виконуючого обов`язки директора КП «Еко-Сервіс» Житомирської обласної ради 15 січня 2019 року за угодою сторін, згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 82).

З наданого табелю обліку використаного робочого часу за період з 01 грудня 2018 року по 31 грудня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 на КП «Еко-Сервіс» був встановлений ненормований робочий день (а.с. 85-86).

Відповідно до табелів обліку використання робочого часу КП «Еко-Сервіс», ОСОБА_1 за період з 01 жовтня 2017 року по 31 жовтня 2017 року відпрацьовано 159 годин, за період з 01 листопада 2017 року по 30 листопада 2017 року відпрацьовано 176 годин; за період з 01 грудня 2017 року по 31 грудня 2017 року відпрацьовано 182 годин; за період з 01 січня 2018 року по 31 січня 2018 року відпрацьовано 168 годин; за період з 01 лютого 2018 року по 28 лютого 2018 року відпрацьовано 160 годин; за період з 01 березня 2018 року по 31 березня 2018 року відпрацьовано 41 годин; за період з 01 квітня 2018 року по 30 квітня 2018 року відпрацьовано 38 годин; за період з 01 травня 2018 року по 31 травня 2018 року відпрацьовано 42 годин; за період з 01 червня 2018 року по 30 червня 2018 року відпрацьовано 40 годин; за період з 01 липня 2018 року по 31 липня 2018 року відпрацьовано 42 годин; за період з 01 серпня 2018 року по 31 серпня 2018 року відпрацьовано 18 годин; за період з 01 вересня 2018 року по 30 вересня 2018 року відпрацьовано 40 годин; за період з 01 жовтня 2018 року по 31 жовтня 2018 року відпрацьовано 44 годин; за період з 01 листопада 2018 року по 30 листопада 2018 року відпрацьовано 44 годин (а.с. 91-97).

Згідно податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб і сум утриманого з них податку за 1 квартал 2018 року сума нарахованого та виплаченого доходу ОСОБА_1 становить 29 325 грн (а.с. 116).

За змістом податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб і сум утриманого з них податку за 2 квартал 2018 року сума нарахованого та виплаченого доходу ОСОБА_1 становить 27 506,83 грн; за 3 квартал 2018 року сума нарахованого та виплаченого доходу ОСОБА_1 становить 29 467,55 грн; за 4 квартал 2018 року сума нарахованого та виплаченого доходу ОСОБА_1 становить 76 072,16 грн; за 1 квартал 2019 року сума нарахованого та виплаченого доходу ОСОБА_1 становить 6 527,10 грн (а.с. 117-120).

Відповідно до витягу Житомирської ОДА з табелю обліку використання робочого часу ОСОБА_1 за грудень 2017 року відпрацьовано 20 днів; за жовтень 2017 року - 19 днів; за листопад 2017 року - 22 дні; а жовтень 2018 року - 22 дні; за вересень 2018 року - 13 днів; за серпень 2018 року - відпрацьовано 8 днів; за липень 2018 року - 22 дні; за червень 2018 року - 20 днів; за травень 2018 року - 17 днів; за квітень 2018 року - 19 днів; за березень 2018 року - 21 день; за листопад 2018 року - 18 днів; за грудень 2018 року - 20 днів; за лютий 2018 року - 20 днів; за січень 2018 року - 21 день; за січень 2019 року - 13 днів (а.с. 121-133).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу частина перша статті 19 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Відповідно до пункт 1 частини першої статті 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Таким чином, безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат встановлених абзацом 2 частини першої статті 1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню. До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є пенсійною виплатою, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення статті 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.

Виходячи із аналізу статті 1215 ЦК України обов`язок довести наявність рахункової помилки або недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у частині першій вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів.

Наведене узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15-ц, постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 607/4570/17-ц.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про працю» надається роз`яснення поняттю лічильної (рахункової) помилки - це помилка, яка була допущена під час проведення арифметичних підрахунків. До лічильних помилок, наприклад, належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період.

Окрім того, у § 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, зазначено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтями 12 та 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частин першої та третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що виплата відповідачу заробітної плати проводилася внаслідок укладення позивачем Житомирської ОДА з ним трудового договору в розмірі передбаченому його умовами, а також на підставі табелю фактично відпрацьованому ним робочого часу.

Таким чином, позивач виплатив ОСОБА_1 заробітну плату за фактично виконану роботу та на підставі облікових даних, які велися позивачем.

Окрім того, стороною позивача у порушення положень статей 12, 76, 81 ЦПК України не надано суду жодних доказів на підтвердження порушення з боку відповідача трудової дисципліни або надання завідомо неправдивих відомостей, які б вказували на його недобросовісну поведінку.

Доказів, які б свідчили про рахункову помилку з боку Житомирської обласної державної адміністрації чи надання відповідачем завідомо неправдивих даних, які стали підставою для нарахування заробітної плати, а також зловживань з боку відповідача при її отриманні, позивачем також надано не було.

Враховуючи викладене, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що виплата відповідачу заробітної плати проводилася внаслідок укладення позивачем Житомирської ОДА з ним трудового договору в розмірі передбаченому його умовами, а також на підставі табелю фактично відпрацьованому ним робочого часу, тобто відсутності рахункової помилки з боку позивача при її нарахуванні, а також недоведеності факту вчинення відповідачем будь-яких дій, що могли вказувати на його недобросовісність при одержані плати за виконану роботу, а тому вважає його законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції безпідставнозастосував до вказаних правовідносин статті 1215 ЦК України, відхиляються колегією суддів, оскільки до правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають саме положення статті 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. Тобто, вказана норма законодавства чітко встановлює обставини за наявності яких, майно набуте безпідставно поверненню не підлягає.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні в матеріалах справи докази і надав їм належну оцінку, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів уважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а тому у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 листопада 2022 року клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з Житомирської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

За вимогами статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Згідно з частиною першою статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Під час розгляду справи як в суді першої інстанції, так і при апеляційному та касаційному перегляах учасники процесу несуть певні витрати.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Види судових витрат, порядок їхньої оплати, розподілу, зменшення розміру тощо встановлено главою 8 ЦПК України.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи відповідно до частин першої - третьої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої зазначеної статті розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У ЦПК України закріплено вимогу для кожної із сторін процесу подавати до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи (стаття 134 ЦПК України). Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат є обов`язковою складовою першої заяви по суті спору (як позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг, так і відзиву), оскільки з огляду на статтю 134 ЦПК України попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат враховується судом під час вирішення питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При цьому слід зауважити, що поданий стороною попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми таких витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

У порядку, визначеному частинами першою-третьою, восьмою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Конструкція даної норми свідчить проте, що в ній мова йде про заяву щодо надання доказів на підтвердження судових витрат у п`ятиденний строк після ухвалення рішення. При цьому положення ст. 134 ЦПК України визначають обов`язок сторони разом з першою заявою по суті спору подати до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат. Першою заявою по суті для відповідача є відзив на позовну заяву. Наслідком недодержання цього обов`язку, є право суду відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі №904/4494/18).

За змістом статті 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Відзив підписується відповідачем або його представником. Відзив повинен містити, зокрема, заперечення (за наявності) щодо заявленого позивачем розміру судових витрат, які позивач поніс та очікує понести до закінчення розгляду справи по суті; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

З матеріалів справи вбачається, що у відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просила стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати та заявила, що відповідач очікує понести витрати на правову допомогу у зв`язку з розглядом справи у розмірі 25 000 грн. До відзиву адвокат додала заяву щодо судових витрат, в якій вказала, що докази понесення витрат на правову допомогу будуть надані протягом 5 днів після ухвалення рішення суду.

Таким чином, у відзиві представником відповідача не було зазначено та до відзиву не було долучено попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат.

Після ухвалення рішення 25 жовтня 2021 року представником відповідача Забарою А.В. до суду першої інстанції подано клопотання про відшкодування судових витрат, до якого долучено Акт приймання послуг №58 від 20 жовтня 2021 року, рахунок на оплату, звіт про надані послуги з правової допомоги, копію платіжного доручення, копії адвокатських запитів, копію договору про надання правової допомоги від 11 січня 2021 року, копію додаткової угоди №1 від 11 січня 2021 року, посадочні документи.

Частинами другою та четвертою статті 183 ЦПК України встановлено, що письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.

До заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).

Разом з тим, адвокатом Забарою А.В. до клопотання про відшкодування судових витрат не долучено доказів на підтвердження направлення такого клопотання позивачеві, що позбавило останнього можливості подати до суду клопотання про зменшення розміру таких витрат.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 21 серпня 2019 року у справі №922/2821/18.

За змістом положень статті 12 ЦПК, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.

З огляду на те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач разом з відзивом на позовну заяву не подав до суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи, у порушення частини другої та четвертої статті 183 ЦПК України не направив позивачеві копію клопотання про відшкодування судових витрат, колегія суддів доходить висновку про відмову у відшкодуванні таких судових витрат.

Суд першої інстанції у порушення вимог частини третьої статті 270 ЦПК України, якою передбачено, що додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, розглянув клопотання про відшкодування судових витрат без повідомлення учасників справи, не надавши позивачеві можливості навести свої заперечення, у зв`язку з чим допустив порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваного додаткового рішення.

Згідно правових висновків, викладених у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 у розумінні положень частини п`ятої статті 141 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, є можливим лише на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Проте, судом першої інстанції за відсутності клопотання позивача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, самостійно з власної ініціативи зменшено такий розмір із заявлених представником відповідача 12 286,90 грн до 3 000 грн, що також свідчить про порушення судом першої інстанції процесуальних норм права при вирішенні клопотання про стягнення судових витрат.

Аргументи апеляційної скарги щодо залишення апеляційним судом без розгляду клопотання про відшкодування судових витрат є необґрунтованими та безпідставними з огляду на відсутність таких повноважень у апеляційного суду відповідно до статті 374 ЦПК України.

Статтею 376 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є, зокрема, неправильне застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Отже, зважаючи на викладені обставини, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга на додаткове рішення підлягає задоволенню частково, а додаткове рішення скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні клопотання про відшкодування судових витрат.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача Житомирської обласної державної адміністрації - Шакалова Андрія Вікторовича на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Апеляційну скаргу представника позивача Житомирської обласної державної адміністрації - Шакалова Андрія Вікторовича на додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року - задовольнити частково.

Додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року - скасувати.

У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про відшкодування судових витрат - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.І. Шкоріна