Справа №949/677/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2022 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді Отупор К.М.,

за участю секретаря судового засідання Катюха К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубровиця за правилами загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що 28 грудня 2000 року між ним та відповідачкою був укладений шлюб, що зареєстрований Колківською сільською радою Дубровицького району Рівненської області, про що складено відповідний актовий запис №15. Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 28 липня 2020 року шлюб між ними було розірвано. Вказане рішення набрало законної сили 28 серпня 2020 року. За час перебування у шлюбі, ними, як подружжям, спільними зусиллями було набуто у власність таке майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами (ганок, хлів, льох, літня кухня та колодязь), що розташований в АДРЕСА_1 , загальною площею 47,0 кв. м., житловою площею 21,1 кв. м.

Вище вказане майно ОСОБА_1 просить визнати спільною сумісною власністю подружжя та здійснити його поділ, визнавши за ним та за відповідачкою право власності на 1/2 частину житлового будинку, а також стягнути із відповідачки судові витрати.

В судове засідання позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує в повному обсязі.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позов визнає.

Відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити із таких підстав.

Судом встановлено, що 28 грудня 2000 року між сторонами був укладений шлюб, що зареєстрований Колківською сільською радою Дубровицького району Рівненської області, про що складено відповідний актовий запис №15. Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 28 липня 2020 року шлюб між ними було розірвано. Вказане рішення набрало законної сили 28 серпня 2020 року (а.с.11).

За час спільного проживання, сторонами було набуто у власність таке майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами (ганок, хлів, льох, літня кухня та колодязь), що розташований в АДРЕСА_1 , загальною площею 47,0 кв. м., житловою площею 21,1 кв. м., що підтверджується копією договору купівлі-продажу домоволодіння (а.с.3) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.4).

Ухвалою суду від 20 грудня 2021 року, провадження по вказаній було зупинено та призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу.

На виконання ухвали суду від 20 грудня 2021 року, 10 травня 2022 року на адресу суду надійшов висновок експерта №220217/1_ФМ від 03 травня 2022 року, згідно якого вбачається, що виділити в натурі 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 , неможливо (а.с.44-57).

Згідно частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення, за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 Сімейного кодексу України, згідно з частиною 3 якої у разі, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як зазначено в частині 1 статті 62 Сімейного кодексу України, об`єктом спільної сумісної власності подружжя є будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Верховний Суд у Постанові від 12 лютого 2020 року по справі №725/1776/18 вказав, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пунктах 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 Сімейного кодексу України, частина 3 статті 368 Цивільного кодексу України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 Цивільного кодексу України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах у справі №6-1587цс16 від 12 жовтня 2016 року зробив правовий висновок, згідно з яким, відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Правова позиція ВСУ у справі № 6-1568цс16 від 07 грудня 2016 року: належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до статті 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини 3 статті 12, частин 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах 1-3 статті 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов висновку про те, що спірний житловий будинок з надвірними господарськими будівлями і спорудами є спільною сумісною власністю подружжя, набутий за час шлюбу, а тому підлягає поділу.

Відповідно до вимог статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.

Керуючись статтями 57, 60-62, 65, 68-72 Сімейного кодексу України, статтями 15, 16, 368, 377 Цивільного кодексу України, статтями 12, 81, 141, 247, 264, 265, 273, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати об`єктом спільної сумісної власністі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами (ганок, хлів, льох, літня кухня та колодязь), що розташований в АДРЕСА_1 , загальною площею 47,0 кв. м., житловою площею 21,1 кв. м.

Здійснити поділ житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами (ганок, хлів, льох, літня кухня та колодязь), що розташований в АДРЕСА_1 , що є спільною сумісною власністю та:

- визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителем АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами (ганок, хлів, льох, літня кухня та колодязь), що розташований в АДРЕСА_1 , загальною площею 47,0 кв. м., житловою площею 21,1 кв. м.

- визнати за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителькою АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами (ганок, хлів, льох, літня кухня та колодязь), що розташований в АДРЕСА_1 , загальною площею 47,0 кв. м., житловою площею 21,1 кв. м.

Стягнути із ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительки АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , понесені ним судові витрати з оплати судового збору в розмірі 908 грн. (дев`ятсот вісім гривень).

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до підпункту 15.5) пункту 15 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя: підпис.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.

Суддя Дубровицького

районного суду К.М. Отупор