№201/2162/22
провадження 2/201/1902/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дудіна Оксана Станіславівна про розірвання договору довічного утримання та стягнення витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 31 березня 2022 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та стягнення витрат, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилалися на те, що 11 березня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання на квартиру АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Дудіною О.С., зареєстрований в реєстрі № 8399. Згідно вище зазначеного договору довічного утримання відповідачка ОСОБА_2 зобов`язалася доглядати за позивачкою, нести всі необхідні витрати, допомагати матеріально.

В обгрунтування даного вимог позивач зазначає, що відповідачем ОСОБА_2 (набувачем) жодних дій передбачених вище вказаним договором довічного утримання тривалий час вже не вчиняється. Відповідач не виконує свої обов`язки по догляду за позивачем, матеріальним витратам, які передбачені договором довічного утримання. Відповідач виїхала за межі області, не відвідує позивача взагалі, не цікавиться станом її здоров`я, не забезпечує позивача одягом та взуттям, ліками, не надають побутових послуг, не здійснює догляд та не надає необхідну допомогу.

Таким чином відповідач фактично самоусунувся від виконання своїх обов`язків за договором довічного утримання. Така поведінка відповідача є неправомірною. Відповідач грубо порушує домовленості сторін, ухиляється від виконання обов`язків передбачених договором довічного утримання. Свою поведінку відповідач обгрунтовує тим, що змінились обставини і він не має наміру далі виконувати обов`язки передбачені договором довічного утримання.

Позивач є людиною похилого віку і потребує догляду та матеріальної допомоги, допомоги в побутових питаннях, тощо. Без сторонньої допомоги їй дуже складно жити. Вона потребує лікування, стан її здоров`я з кожним роком погіршується. Вона перебуває у скрутному матеріальному становищі. Вважає, що договір довічного утримання на квартиру АДРЕСА_1 від 11 березня 2021 року, укладений між позивачем та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Дудіною О.С., зареєстрований в реєстрі № 8399 повинен бути розірваний на підставі рішення суду, оскільки, відповідачем не вчиняється жодної дії щодо виконання його умов.

Позивач вважає дії відповідача протиправними і незаконними. На звернення позивача до відповідача про з`ясування обставин вказаного спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане порушуючим її права, а тому і звернулася в суд з цим позовом. Просила суд розірвати договір довічного утримання на квартиру АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 (відчужувачем) та ОСОБА_2 (набувачем), посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Дудіною О.С., зареєстрований в реєстрі № 8399 та стягнути з відповідача на користь позивача понесені останньою судові витрати по сплаті судового збору в сумі 992.40 грн., задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 та/або її представник в судове засідання не з`явилися, про причину неявки суду повідомили, позовні вимоги визнали, погодилися з викладеними обставинами позову та не заперечували проти задоволення позову і розгляду справи за їх відсутності. На даній стадії слухання суд вважає помилковим перенесення слухання в справі з мотивів коронавірусної ситуації в країні, воєнного часу чи інш., оскільки суди працюють, таке перенесення (відкладення) слухання справи можливе за умови, якщо не вирішені всі інші питання (а вони вирішені), не розглянуті клопотання (а вони розглянуті), не з`ясовані доповнення, заяви і клопотання (з`ясовані) та інш., від яких залежить можливість її розгляду; при цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; відкладаючи розгляд в справі начебто через неможливість розглянути її без представника чи адвоката, не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. Отже, суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача згідно ст. 223 ЦПК України.

Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дудіна О.С. та/або її представник в судове засідання не з`явилися, про причину неявки суду повідомили, погодилися з викладеними обставинами позову щодо укладання спірного договору та не заперечували проти задоволення позову і розгляду справи за їх відсутності.

З`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно 11 березня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання на квартиру АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Дудіною Оксаною Станіславівною, зареєстрований в реєстрі № 8399.

Згідно вище зазначеного договору довічного утримання відповідачка ОСОБА_2 зобов`язалася доглядати за позивачкою, нести всі необхідні витрати, допомагати матеріально. Згідно п. 2.1 умов договору довічного утримання сторони: ОСОБА_1 (відчужувач) та ОСОБА_2 (набувач) домовилися, щодо обов`язків довічного утримання та догляду. Так, до умов утримання та догляду за договором довічного утримання належить, які повинен виконувати набувач ОСОБА_2 відноситься: забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям, відповідають сезону; забезпечення необхідними лікувальними засобами у відповідності до рецептів, виписаними лікувальними установами; надання побутових послуг; у випадку захворювання - забезпечення амбулаторним лікуванням (за наявності медичних показів); здійснення догляду та надання необхідної допомоги.

Згідно п. 2.2. договору довічного утримання набувач зобов`язаний відвідувати відчужувана не менше трьох разів на тиждень у післяробочий час, а у випадку хвороби відчужувача - щоденно. Якщо набувач з поважних причин (хвороба, відрядження, відпустка) не зможе відвідувати відчужувана, то це повинен робити член родини набувача, а за попередньою згодою з відчужувачем - інша особа. Згідно п. 2.3. умов договору довічного утримання у разі неможливості подальшого виконання набувачем своїх обов`язків з підстав, що мають істотне значення, обов`язки набувача можуть бути передані за згодою відчужувана члену сім`ї набувача або іншій особі за їхньою згодою.

Згідно п. 2.5 грошова оцінка щомісячного матеріального забезпечення за згодою сторін визначається у сумі 2 189 (дві тисячі сто вісімдесят дев`ять гривень 00 копійок). У відповідності до ст. 751 ЦК України ця оцінка підлягає індексації у порядку, передбаченому законом.

В обгрунтування даного вимог позивач зазначає, що відповідачем ОСОБА_2 (набувачем) жодних дій передбачених вище вказаним договором довічного утримання тривалий час вже не вчиняється. Відповідач не виконує свої обов`язки по догляду за позивачем, матеріальним витратам, які передбачені договором довічного утримання. Відповідач виїхала за межі області, не відвідує позивача взагалі, не цікавиться станом її здоров`я, не забезпечує позивача одягом та взуттям, ліками, не надають побутових послуг, не здійснює догляд та не надає необхідну допомогу.

Таким чином, як стверджує позивач, відповідач фактично самоусунувся від виконання своїх обов`язків за договором довічного утримання. Така поведінка відповідача є неправомірною. Відповідач грубо порушує домовленості сторін, ухиляється від виконання обов`язків передбачених договором довічного утримання. Свою поведінку відповідач обгрунтовує тим, що змінились обставини і він не має наміру далі виконувати обов`язки передбачені договором довічного утримання.

Позивач є людиною похилого віку і потребує догляду та матеріальної допомоги, допомоги в побутових питаннях, тощо. Без сторонньої допомоги їй дуже складно жити. Вона потребує лікування, стан її здоров`я з кожним роком погіршується. Вона перебуває у скрутному матеріальному становищі. Вважає, що вказаний договір довічного утримання від 11 березня 2021 року повинен бути розірваний на підставі рішення суду, оскільки, відповідачем не вчиняється жодної дії щодо виконання його умов.

З урахуванням даних обставин позивач вважає, що договір довічного утримання повинен бути розірваний у відповідності до статті 755 ЦК України. Тому вона звернулася з даним позовом до суду. Позивач вважає дії відповідача протиправними і незаконними. На звернення позивача до відповідача про з`ясування обставин вказаного спірне питання вирішене не було, була відмова; зобов`язання повинно бути законним і справедливим, звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Судом з`ясовано, що дійсно 11 березня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання на квартиру АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дудіною Оксаною Станіславівною, зареєстрований в реєстрі №8399.

Згідно вище зазначеного договору довічного утримання відповідачка ОСОБА_2 зобов`язалася доглядати за позивачкою, нести всі необхідні витрати, допомагати матеріально.

Згідно п. 2.1 умов договору довічного утримання сторони: ОСОБА_1 (відчужувач) та ОСОБА_2 (набувач) домовилися, щодо обов`язків довічного утримання та догляду. Так, до умов утримання та догляду за договором довічного утримання належить, які повинен виконувати набувач ОСОБА_2 відноситься: забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям, відповідають сезону; забезпечення необхідними лікувальними засобами у відповідності до рецептів, виписаними лікувальними установами; надання побутових послуг; у випадку захворювання - забезпечення амбулаторним лікуванням (за наявності медичних показів); здійснення догляду та надання необхідної допомоги.

Згідно п.2.2. договору довічного утримання набувач зобов`язаний відвідувати відчужувана не менше трьох разів на тиждень у післяробочий час, а у випадку хвороби відчужувача - щоденно. Якщо набувач з поважних причин (хвороба, відрядження, відпустка) не зможе відвідувати відчужувана, то це повинен робити член родини набувача, а за попередньою згодою з відчужувачем - інша особа.

Згідно п. 2.3. умов договору довічного утримання у разі неможливості подальшого виконання набувачем своїх обов`язків з підстав, що мають істотне значення, обов`язки набувача можуть бути передані за згодою відчужувана члену сім`ї набувача або іншій особі за їхньою згодою. Відмова відчужувача у наданні згоди на передання обов`язків набувача за цим договором іншій особі може бути оскаржена до суду.

Згідно п. 2.4. набувач не має права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за цим договором, укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину.

Згідно п. 2.5 грошова оцінка щомісячного матеріального забезпечення за згодою сторін визначається у сумі 2 189 (дві тисячі сто вісімдесят дев`ять гривень 00 копійок). У відповідності до ст. 751 ЦК України ця оцінка підлягає індексації у порядку, передбаченому законом.

В обгрунтування даного вимог позивач зазначає, що відповідачем ОСОБА_2 (набувачем) жодних дій передбачених вище вказаним договором довічного утримання тривалий час вже не вчиняється. Відповідач не виконує свої обов`язки по догляду за позивачем, матеріальним витратам, які передбачені договором довічного утримання. Відповідач виїхала за межі області, не відвідує позивача взагалі, не цікавиться станом її здоров`я, не забезпечує позивача одягом та взуттям, ліками, не надають побутових послуг, не здійснює догляд та не надає необхідну допомогу.

Таким чином відповідач фактично самоусунувся від виконання своїх обов`язків за договором довічного утримання. Така поведінка відповідача є неправомірною. Відповідач грубо порушує домовленості сторін, ухиляється від виконання обов`язків передбачених договором довічного утримання. Свою поведінку відповідач обгрунтовує тим, що змінились обставини і він не має наміру далі виконувати обов`язки передбачені договором довічного утримання.

Позивач є людиною похилого віку і потребує догляду та матеріальної допомоги, допомоги в побутових питаннях, тощо. Без сторонньої допомоги їй дуже складно жити. Вона потребує лікування, стан її здоров`я з кожним роком погіршується. Вона перебуває у скрутному матеріальному становищі. Вважає, що договір довічного утримання на квартиру АДРЕСА_1 від 11 березня 2021 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Дудіною О.С., зареєстрований в реєстрі № 8399 повинен бути розірваний на підставі рішення суду, оскільки, відповідачем не вчиняється жодної дії щодо виконання його умов.

З урахуванням даних обставин позивач вважає, що договір довічного утримання повинен бути розірваний у відповідності до статті 755 Цивільного Кодексу України. Тому вона звернулася з даним позовом до суду.

Згідно ч. 1 ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувана утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно ч. 1 ст. 745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч. 1, 2, 3, 4 ст. 746 ЦК України відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання (догляду), на праві спільної сумісної власності. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, їх обов`язок перед відчужувачем є солідарним. Договір довічного утримання (догляду) може бути укладений відчужувачем на користь третьої особи.

Згідно ч. 1, 2 ст. 747 ЦК України майно, що належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, зокрема майно, що належить подружжю, може бути відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду). У разі смерті одного із співвласників майна, що було відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду), обсяг зобов`язання набувача відповідно зменшується. Якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути укладений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном.

Згідно ч. 1, 2, 3 статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувана. Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувана іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності.

Набувач зобов`язаний у разі смерті відчужувана поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду). Якщо частина майна відчужувана перейшла до його спадкоємців, витрати на його поховання мають бути справедливо розподілені між ними та набувачем.

Згідно ч. 1 ст. 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувану, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом. Згідно ч. 1 ст. 755 Цивільного кодексу України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувана або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача.

Згідно ч. 1, 2. ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення.

У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувана, не підлягають поверненню. У разі розірвання договору у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна, з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов`язки за договором.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Європейський Суд з прав людини в справі «Буланов та Купчик проти України» від 9 грудня 2010 року вказав: «Суд нагадує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v. Croatia), N 48778/99, пункт 25, ECHR 2002- II)».

Метою правосуддя є забезпечення ефективного поновлення порушеного права.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зазначено в частині 1 статті 598 ЦК України. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України при розгляді справи № 6-939ис15 припинення зобов`язання можливе за умови його належного виконання, що проведено належним чином.

Конституція України визначає, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України - 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. За ст. 81 ЦПК (ч. 1) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім`я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення таїною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 2, 9, ч. 1 ст. 8 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає, що «Кожна фізична або юридична особа має главо мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...».

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

В цій справі зазначенні сподівання відповідачами порушені.

Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi (крім передбачених законом і договірних) домовленості i зобов`язання стосовно відповідача відносно заповіту, предмета спору, а відповідач не довів незаконність дій позивача. Твердження відповідача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Не може суд прийняти до уваги можливу позицію відповідача стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та розірвати договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_1 (відчужувачем), ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 та ОСОБА_2 (набувачем), ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Дудіною О.С., зареєстрований в реєстрі № 8399 - стосовно квартири АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 992 грн. 40 коп..

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про розірвання договору довічного утримання та стягнення витрат в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 5, 60, 190, 203, 204, 209, 210, 215, 216, 317, 319, 321, 526, 527, 530, 744, 745, 746, 747, 749, 751, 755, 756 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Розірвати договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_1 (відчужувачем), ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 та ОСОБА_2 (набувачем), ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дудіною Оксаною Станіславівною, зареєстрований в реєстрі № 8399 - стосовно квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 992 грн. 40 коп..

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень ч. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень ч. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 07 липня 2022 року.

Суддя