Справа № 183/2851/21
№ 2/183/947/22
06 грудня 2022 року м.Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді - Оладенко О.С.
за участю секретаря судового засідання Павлюк А.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадженняу у приміщенні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про витребування земельної ділянки, припинення права власності та визнання права власності на земельну ділянку,
У справі №202/7847/15-ц ухвалено заочне рішення, відповідно до якого суд визнав частково недійсними в частині покупця з моменту його вчинення - договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладений 06 липня 2009 року між ОСОБА_11 , в інтересах якого за довіреністю діяла ОСОБА_10 , як продавцем, та ОСОБА_1 ; визнав ОСОБА_9 покупцем спірної земельної ділянки; припинив право власності за ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку; визнав за ОСОБА_9 право власності на спірну земельну ділянку.
Після ухвалення зазначеного заочного рішення суду від 14.11.2017 року, ОСОБА_9 набув права власності на земельну ділянку ОСОБА_1 та одразу її перепродав, шляхом укладання договору купівлі-продажу від 25.01.2018 номер 123, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко К.В. - відповідачу ОСОБА_2 .
Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Бельченко Л.О. від 15.11.2018 року скасовано заочне рішення від 14.11.2017 року у цивільній справі № 202/7847/15-ц та справу призначено до розгляду в судовому засіданні за правилами загального позовного провадження. 12.03.2019 року ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська справа № 202/7847/15-ц передана за підсудністю на розгляд Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області. 25.03.2021 ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області по справі № 202/7847/15-ц позовну заяву залишено без розгляду.
Таким чином на сьогоднішній день скасовано рішення суду, яким було скасоване право власності за позивачем на земельну ділянку, яка розташована в АДРЕСА_1 , а провадження у справі 202/7847/15-ц - завершено. Посилаючись на те, що спірна земельна ділянка, вибула з власності позивача безпідставно та поза його волею, просить задовольнити його позов.
Ухвалою судді від 30.04.2021 вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони вчинення дій щодо зміни власника спірної земельної ділянки.
Ухвалою судді від 27.07.2021 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 25.08.2021 до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено ОСОБА_3 , який є іпотекодержателем спірної земельної ділянки.
Ухвалою суду від 30.09.2021 витребувано у приватного нотаріуса копію договору іпотеки від 27.06.2018 та документів, на підставі яких його вчинено.
Ухвалою суду від 12.01.2022 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.
У судове засідання, яким завершено розгляд справи, представник позивача не з`явилася, надавши заяву про розгляд справи без її участі. У судовому засіданні під час розгляду справи просила позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена своєчасно, причини неявки суду не повідомила, правом на подання відзиву не скористалась.
Третя особа ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином.
Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України, суд за згодою позивача, вважає за можливе, проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.
Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.
Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 03.08.2018 (дата формування довідки) право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, №123 від 25.01.2018, посвідченого приватним нотаріусом Петренко К.В. (а.с.22-24).
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.11.2018 заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення по справі №202/7847/15-ц задоволено, скасовано заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.11.2017 у цивільній справі № 202/7847/15-ц та справу призначено до розгляду в судовому засіданні за правилами загального позовного провадження (а.с.36).
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.03.2019 вищезазначену справу передано за підсудністю на розгляд Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області (а.с.38).
Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.03.2021 у зв`язку з неодноразовою неявкою в судове засідання позивача та третьої особи, позовну заяву залишено без розгляду.
У зв`язку з тим, що заочне рішення суду, яким скасовано право власності позивача на спірну земельну ділянку скасовано, а провадження у справі завершено, суд погоджується з доводами позивача про те, що земельна ділянка вибула з власності позивача поза його волею.
За вказаних вище обставин, до правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального права.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до положень ст.ст.316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним.
Відтак виключно власникові належить право розпорядження його майном.
Як визначено у ч.1,2 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Здійснення реєстрації права власності за ОСОБА_9 на підставі неіснуючого (скасованого) документу - рішення суду, усуває презумпцію правомірності укладених в подальшому договорів купівлі-продажу щодо цього майна.
З огляду на встановлені судом обставини, суд вважає, що ОСОБА_9 не був законним власником спірного майна, а відтак не мав права відчужувати його відповідачу ОСОБА_2 .
У відповідності до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).
За змістом ч. 1ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, коли майно було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння, або викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, чи вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово- правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Між позивачем, який набув права власності на земельну ділянку на підставі договору від 06.07.2009 та відповідачем ОСОБА_2 , а також ОСОБА_9 не було договірних відносин; жодних договорів позивач з відповідачем не укладала; рішення суду, на підставі якого ОСОБА_9 зареєстрував право власності на земельну ділянку скасовано.
Наведене свідчить про те, що земельна ділянка вибула з власності ОСОБА_1 поза його волею.
У п.п.22, 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387,388 ЦК України).
Суд вважає, що позивач на підставі належних і допустимих доказів довів ту обставину, що він є власником спірної земельної ділянки, яка вибула з володіння позивача без його волі, на підставі рішення суду, яке було скасоване, та в подальшому була відчужена за договором купівлі-продажу відповідачу - ОСОБА_2 особою, яка не мала права її відчужувати ОСОБА_9 .
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Таким чином, враховуючи, що земельна ділянка вибула з володіння ОСОБА_1 поза його волею, на підставі заочного рішення суду, яке згодом було скасовано, позовні вимоги про витребування його майна з чужого незаконного володіння є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень визначається як - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.
Згідно з ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом витребування земельної ділянки, у відповідача, скасування державної реєстрації права власності за відповідачем та визнання право власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 .
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує наступне.
Згідно статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
В даному випадку відповідач не заявляв про неспівмірність витрат на оплату правничої допомоги адвоката, не надав суду відповідних доказів.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
На підтвердження витрат на правничу допомогу представником позивача надано договір про надання правової допомоги, акт прийняття-передачі наданих послуг, а також квитанції про оплату послуг на загальну суму 6000 грн.
Враховуючи складність справи, кількість і зміст поданих представником позивача процесуальних документів, суд, з урахуванням вимог співмірності і розумності, вважає за необхідне стягнути на користь позивача витрати на правничу допомогу у сумі 6000 грн.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, з відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у сумі 3178 грн. (454+2724), які позивач поніс при зверненні до суду з позовом.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 158, 259, 263-265, 268, 272, 273, 280-283 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у сумі 3178 грн. та витрати на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 6000 грн., а разом 9178 (дев`ять тисяч сто сімдесят вісім) грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ;

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ;

третя особа ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 .

Повне судове рішення складено і підписано 06 грудня 2022 року .

Суддя Оладенко О.С.