Справа № 307/2437/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 червня 2022 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Собослой Г.Г.,

суддів: Готра Т.Ю., Мацунич М.В.

з участю секретаря: Жганич К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Тячівського районного суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 307/2437/19 (Головуючий: Ніточко В.В.), -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на частину земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 13 грудня 2006 року було укладено договір купівлі-продажу частини будівлі, за яким ОСОБА_4 продав йому частину будівлі будинку побуту, розташовану в АДРЕСА_1 , площею 122,80 кв.м. що становило 42/100 від загальної площі будівлі.

Рішенням Тячівського районного суду від 14 березня 2019 року ОСОБА_2 було виділено в натурі 42/100 частини даного будинку побуту, а саме приміщення 1-7, 1-8, 1-14, 1-15 та 1-16 згідно плану технічного паспорту на основну будівлю будинку побуту під літерою Б-ІІ, які ізольовані від коридору та інших приміщень капітальною стіною. Відчужена частина будівлі, площею 122,80 м.кв., розміщена на земельній ділянці, власником якої є ОСОБА_3 , що підтверджується Державним актом на право власності на землю серії ЗК № 014975 від 28 березня 2002 року. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб, право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди.

За таких обставин, належні позивачу 42/100 частини будівлі утворює право на рівнозначну частину земельної ділянки, а саме площею 0,0116 га, (яка складає 42% від загальної площі земельної ділянки кадастровий номер :04:004:0202), призначеної для обслуговування його частини будівлі. Між ним та відповідачами не досягнуто згоди щодо порядку оформлення переходу права власності на частину земельної ділянки, необхідної для обслуговування його частини будівлі, а тому єдиним можливим способом захисту прав на цю частину земельної ділянки є визнання у судовому порядку права власності на цю частину земельної ділянки.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просив визнати за ним право власності на частину земельної ділянки площею 0,0116 га, яка знаходиться в межах земельної ділянки площею 0,0294 га, власником якої є ОСОБА_3 , право власності на яку посвідчене Державним актом на право приватної власності на землю серії ЗК № 014975 від 28 березня 2002 року, на якій розміщена належна йому на праві власності 42/100 частина будівлі будинку побуту у АДРЕСА_1 , згідно Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), виготовленої ТОВ "Гео-Земля" на його замовлення на підставі договору № 1235 від 03 липня 2018 року.

Рішенням Тячівського районного суду від 28 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду ОСОБА_1 яка діє в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення, як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки підстав передбачених чинним законодавством для відмови у позові відсутні, так як набувши право власності на частину 42/100 будівлі ОСОБА_2 набув право власності на частину земельної ділянки, яка зайнята набутою частиною будівлі та на частину земельної ділянки, необхідної для обслуговування частини будівлі. Згідно виготовленої землевпорядною установою ТОВ «Гео-Земля» на замовлення ОСОБА_2 технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за адресою: АДРЕСА_1 , частина земельної ділянки, яка зайнята набутою позивачем частиною 42/100 будівлі та частина земельної ділянки, необхідна для обслуговування цієї частини будівлі складає 0,0116 га. У власності ОСОБА_4 залишається земельна ділянка площею 0,0178 га, яка використовується для розміщення та обслуговування цієї частини будівлі складає 0,0116 га.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_3 адвоката Козакову М.В. та Ботош І.М., які просять рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Представник ОСОБА_2 адвокат Іщенко Ю.І. у судове засідання суду апеляційної інстанції призначене на 0900 на 29 червня 2022 року не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що стверджується довідкою про доставлення SMS-повідомлення (т.2 а.с. 146) згідно його заяви від 07 вересня 2021 року (т.2 а.с. 114-116) про направлення повідомлення про наступне призначення розгляду справи шляхом направлення SMS-повідомлення і враховуючи те, що справа неодноразово відкладалася по заявах представника ОСОБА_2 , а тому дана обставина не перешкоджає розгляду справи у його відсутності відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу частини будівлі від 13.12.2006 року ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 купив 42/100 частини (площею 122,80 кв.м.) будинку АДРЕСА_1 .

Дана будівля розташована на земельній ділянці, норму якої не встановлено, приватизація якої не проводилася, оформлення права власності на земельну ділянку буде проведено покупцем згідно вимог чинного законодавства. Покупцеві та продавцеві роз`яснено зміст ст.120 ЗК України та ст. 377 ЦК України про необхідність оформлення права власності на земельну ділянку, на якій розташована будівля, згідно чинного законодавства України.

Рішенням Тячівського районного суду від 14 березня 2019 року виділено ОСОБА_2 в натурі 42/100 частини будівлі будинку побуту, що позначений літерою Б-ІІ та розташований в АДРЕСА_1 , площею 122,80 кв.м., яка належать йому на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 13 грудня 2006 року, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , а саме: приміщення 1-7, приміщення 1-8, приміщення 1-14, приміщення 1-15 та приміщення 1-16, згідно плану технічного паспорту на основну будівлю будинку побуту літ. Б-ІІ від 23 жовтня 2001 року, які ізольовані від коридору та інших приміщень капітальною стіною.

Згідно державного акту на право власності на землю від 28.03.2002 року Серії ЗК № 014975 вбачається, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, площею 0,0294 га (294,0 кв.м.), яка розташована в АДРЕСА_1 , цільове призначення комерційне призначення для здійснення підприємницької діяльності.

Із технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 , яка розташована в АДРЕСА_1 відомо, що розмір земельної ділянки під частиною будівлі АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , становить 0,0116 га.

Відповідно до ст.120 ЗК України (в редакції станом на 13 грудня 2006 року) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

При укладенні договору дарування будівлі від 13 грудня 2006 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 право власності чи право користування на земельну ділянку до нового власника будівлі чи її частини не переходило, оскільки з цього приводу мала бути укладена цивільно-правова угода.

Згідно з ч.1 ст. 377 ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

У відповідності із роз`ясненнями Пленуму верховного Суду України, викладеними в п. r п. 18 постанови № 7 від 16 квітня 2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" із послідовними змінами та доповненнями при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 року N 997-V і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК України і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI.

При відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати, що відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Земельна ділянка, яка знаходиться під частиною будівлі позивача та її частка, яка необхідна для обслуговування даної частини будівлі є власністю позивача і такий має право на виділ цієї частини земельної ділянки відповідно до вимог статті 120 ЗК України та статей 183, 364, 367 ЦК України.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядко, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захисту підлягають не теоретичні або примарні права, а права практичні та ефективні.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

При постановленні рішення суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог у цій справі про визнання права власності на частину земельної ділянки, яка перебуває у власності іншої особи і позивач не позбавлений права звернутися до суду за захистом своїх прав у визначеному законом порядку, обравши спосіб захисту порушеного права, що передбачений для захисту права власності.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування не має.

Доводи апеляційної скарги судова колегія до уваги не приймає, так як вони не ґрунтуються на вимогах закону та фактичних обставинах справи і не спростовують висновки суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду від 28 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 липня 2022 року.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підписи)

Згідно з оригіналом:

Суддя Закарпатського

апеляційного суду Г.Г. Собослой