Дата документу 06.07.2022 Справа № 334/3022/18
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 334/3022/18 Головуючий у 1-й інстанції: Ісаков Д.О.
Провадження №22-ц/807/855/22 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЗЕСТАФОНСЬКА-18-А» про скасування наказу про звільнення, зобов`язання видати наказ про звільнення, здійснення відповідного запису до трудової книжки та її видачі, стягнення середнього заробітку за вимушений прогул, вихідної допомоги, моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

05 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із вищезазначеним позовом.

В обґрунтування позову позивач вказала, що з липня 2016 року вона була обрана головою правління ОСББ «ЗЕСТАФОНСЬКА-18-А» на підставі рішення установчих зборів та призначена на відповідну посаду згідно наказу № 1 від 09 листопада 2016 року.

На загальних зборах ОСББ, що відбулися 28 січня 2018 року одним із питань порядку денного було переобрання правління ОСББ. В лютому 2018 року до неї звернулася відповідач ОСОБА_2 та повідомила про необхідність передання документів у зв`язку переобранням нового складу павління. Позивач зазначила, що з наказом про звільнення її не ознайомили, трудову книжку не видали, копію наказу про звільнення № 1-ОС від 13 лютого 2018 року вона побачила при ознайомленні з відзивом на позовну заяву. Відповідно до зазначеного наказу вбачається, що вона звільнена з своєї посади. Проте, в зазначному наказі взагалі не вказані підстави звільнення, хоча рішення про звільнення позивачки прийнято на підставі рішення загальних зборів щодо припинення повноважень діючого правління та обрання нових членів правління (фактично припинення повноважень діючого голови правління). Тобто даний наказ не відповідає нормам КЗпП України.

В лютому 2019 року позивач уточнила позовні вимоги просила суд: визнати незаконним та скасувати наказ № 1-ОС від 13.02.2018 року про звільнення ОСОБА_1 без формулювання причини звільнення відповідно до норм КЗпП України; зобов`язати Голову правління ОСББ «ЗЕСТАФОНСЬКА-18-А» Короленко Л.І. видати наказ про звільнення ОСОБА_1 за п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України з 13 лютого 2018 року; зобов`язати Голову правління ОСББ «ЗЕСТАФОНСЬКА-18-А» Короленко Л.І. внести відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_1 , де вказати, що ОСОБА_1 звільнена з посади Голови правління ОСББ «ЗЕСТАФОНСЬКА-18-А» за п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України, в зв`язку з припиненням повноважень 13 лютого 2018 року; зобов`язати Голову правління ОСББ «ЗЕСТАФОНСЬКА-18-А» Короленко Л.І. видати ОСОБА_1 належним чином оформлену трудову книжку; стягнути з ОСББ «ЗЕСТАФОНСЬКА-18-А» на користь ОСОБА_1 невиплачену вихідну допомогу у сумі 20400 гривень; стягнути з ОСББ «ЗЕСТАФОНСЬКА-18-А» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 56949,84 гривень; стягнути з ОСББ «ЗЕСТАФОНСЬКА-18-А» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 5000 гривень.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2021 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЗЕСТАФОНСЬКА-18-А» понесені судові витрати у вигляді витрат на проведення експертизи в сумі 9900 грн та витрат на правничу допомогу в сумі 32500 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права, просила скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2021 року і ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЗЕСТАФОНСЬКА-18-А» зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишит без задоволення, а рішення суду першоїх інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовн заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишення позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення про припинення повноважень позивача прийнято загальними зборами об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Зестафонська -18 а» з дотриманням норм чинного законодавства. Загальними зборами об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Зестафонська -18» роботу голови правління ОСОБА_3 було визнано незадовільною, тому було обрано новий склад првління ОСББ «Зестафонська -18». Отже, видаючи наказ про звільнення позивачки, ОСББ «Зестафонська -18» діяло відповідно до вимог чинного трудового законодавства, видавши наказ № 1-ОС від 13 лютого 2018 року, яким її було звільнено згідно з рішенням загальних зборв ОСББ « Зестафонська -18», що кореспондується з п. 9 ст. 36 КЗпП України, а отже, за таких обставин відповідно до ст. 44 КЗпП не передбачено виплату вихідної допомоги працівнику. Факт затримки у видачі трудової книжки ОСОБА_1 , та факт вини роботодавця в цьому належними та допустимими доказами доведено не було.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що ОСББ «ЗЕСТАФОНСЬКА-18-А» було створено власниками квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до протоколу № 1 від 08 липня 2016 року установчими зборами ОСББ «ЗЕСТАФОНСЬКА-18-А» було затверджено Статут ОСББ, а також обрано правління ОСББ у складі п`яти осіб (т.43-58).

Пунктом 16 Статуту ОСББ визначено, що правління зі свого складу обирає голову та його заступника.

Відповідно до протоколу № 1 засідання правління ОСББ «ЗЕСТАФОНСЬКА-18-А» від 08 липня 2016 року, головою правління ОСББ «ЗЕСТАФОНСЬКА-18-А» зі складу членів правління було обрано позивача ОСОБА_1 , яка є власником квартири АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 57).

28 січня 2018 року на загальних зборах ОСББ «ЗЕСТАФОНСЬКА-18-А» роботу голови правління ОСББ ОСОБА_1 було визнано незадовільною. На цих же зборах було обрано правління ОСББ у новому складі на 2 роки у кількості 5 осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Вказане рішення загальних зборів оформлене протоколом № 1 від 28 січня 2018 року, який не оскаржений і є чинним (т.1 а.с. 59-62).

На засіданні правління 01 лютого 2018 року зі складу правління ОСББ було обрано голову правління, якою стала відповідач ОСОБА_2 , власник квартири АДРЕСА_3 , що оформлено протоколом № 2 засідання правління від 01 лютого 2018 року (т. 1 а.с.63-64).

Копії протоколу № 1 загальних зборів від 28 січня 2018 року та протоколу засідання правління № 2 від 01 лютого 2018 року позивач отримала особисто 12 лютого 2018 року, про що складено акт від 12 лютого 2018 року, власноруч підписаний позивачем. 09 лютого 2018 року на засіданні правління ОСББ було прийнято рішення про необхідність здійснення приймання-передачі документів, ключів, печаток тощо щодо діяльності ОСББ від позивача до новообраної голови правління ОСОБА_2 , а також щодо оформлення звільнення ОСОБА_1 (протокол № 3 від 09 лютого 2018) (т.1 а.с.65-66). З цим протоколом позивач також була особисто ознайомлена під підпис 09 лютого 2018 року.

На засіданні правління ОСББ «ЗЕСТАФОНСЬКА-18-А» 10 лютого 2018 року згідно змісту протоколу № 4 від 10 лютого 2018 року вбачається, що у зв`язку з тим, що позивач ухилялася від передачі документів та оформлення свого звільнення, було прийнято рішення доручити ОСОБА_2 після завершення процедури приймання-передачі всієї документації ОСББ від позивача, здійснити оформлення її звільнення з проведенням повного розрахунку (т.1 а.с.67-68).

Протягом 12-13 лютого 2018 року було здійснено приймання-передачу документації та печаток ОСББ від позивача до нового голови правління ОСОБА_2 , перелік якої зазначено в актах, що підписані як позивачем, так і відповідачем ОСОБА_2 (т.1 а.с. 69-73).

Наказом від 13 лютого 2018 року № 1/ОС ОСОБА_1 було звільнено з посади голови правління ОСББ «ЗЕСТАФОНСЬКА-18-А» на підставі рішення загальних зборів ОСББ «ЗЕСТАФОНСЬКА-18-А», оформленого протоколом № 1 від 28 січня 2018 року, рішення правління ОСББ «ЗЕСТАФОНСЬКА-18-А», оформленого протоколом № 2 від 01 лютого 2018 року, рішення правління ОСББ «ЗЕСТАФОНСЬКА-18-А», оформленого протоколом № 4 від 10 лютого 2018 року (т.1 а.с. 74).

Від ознайомлення з цим наказом та отримання його копії позивач відмовилась, про що у присутності свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 було складено акт від 13 лютого 2018 року (т.1 а.с. 75).

Крім того, до позову надано копію трудової книжки, де останній запис № 19 - про прийняття на посаду голови правління, було зроблено 10 жовтня 2016 року, тобто за місяць до того, як було видано наказ № 1 від 09 листопада 2016 року - підставу для внесення цього запису та без зазначення посади особи, яка його вносила (т.1 а.с. 10-11).

Як вбачається з акту ОСББ «ЗЕСТАФОНСЬКА-18-а» від 13 лютого 2018 року, в складі ОСОБА_7 ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , про те, що ОСОБА_11 документацію про облік робочого часу не вела, штатний розклад не завіряла. На момент звільнення трудова книжка ОСОБА_1 відсутня і нею не надавалась. У зв`язку з тим, що ведення кадрової документації не здійснювалось і не виконувались вимоги ст. 48 КЗпП України, на момент оформлення звільнення ОСОБА_1 здійснення відповідного запису до трудової книжки працівника не є можливим (т.1 а.с.76).

Висновоком № 09 від 22 січня 2019 року за результатами судово-економічної експертизи, відповідно до якого документально не підтверджується показник стягнення за вимушений прогул. Згідно змісту цього ж Висновку експертизи також встановлено, що: «за весь період з 2016 з урахуванням нарахувань за 1 квартал 2018 року встановлено завищення, як документально не обґрунтоване нарахування, в розмірі 32118,32 гривень;

документально не підтверджується показник стягнення в розмірі 4900,00 гривень, що нарахований позивачем за вимушений прогул до ОСББ з 04 квітня 2018 року по дату подання позову; документально не підтверджується показник стягнення на користь ОСОБА_1 невиплаченої вихідної допомоги в сумі 20400 гривень (аркуш 12 Висновку)». Також у Висновку зазначено, що «документального обґрунтування нарахованої заробітної плати, вказаної у розрахункових відомостях за період 2016-2018, не встановлено, оскільки заробітна плата перевищела розмір законодавчо встановленої мінімальної, її розмір не був встановлеий на загальних зборах ОСББ або не затверджений правлінням, штатний розпис на дослідження не наданий» (аркуш 11 Висновку)». Таким чином, в основу розрахунків позивача покладено не підтверджений показник заробітної плати - 3270,00 гривень (т.1 а.с. 147-158).

Статті 124, 125 Конституції України визначили, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежовувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад, а також пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, ЦПК України, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових, відносин та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

При вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, необхідно виходити з визначень, наведених у статті 2 та частині першій статті 3 ГК України, відповідно до яких як господарську діяльність розуміють діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Статтею 20 ГПК України визначено коло справ, які підлягають розгляду в господарському суді, зокрема і справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, у тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників житлових та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначено Законом України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" від 29 листопада 2001 року № 2866-III.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" об`єднання співвласників багатоквартирного будинку - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.

Частиною другою статті 4 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" встановлено, що об`єднання створюється як непідприємницьке товариство для здійснення функцій, визначених законом. Порядок надходження і використання коштів об`єднання визначається цим Законом та іншими законами України.

Основна діяльність ОСББ полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання

Отже, зазначений Закон визначає ОСББ як юридичну особу, створену власниками для сприяння використання їх власного майна, управління, утримання і використання неподільного та загального майна.

Загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства. Загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад (частина перша статті 98, частина перша статті 99 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 10 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" органами управління об`єднання є загальні збори співвласників, правління, ревізійна комісія об`єднання. Вищим органом управління об`єднання є загальні збори.

Статтею 167 ГК України передбачено, що корпоративні відносини - це відносини, які виникають, змінюються та припиняються щодо права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Корпоративні права характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи, має право на участь в управлінні господарською організацією та інші правомочності, передбачені законом і статутними документами.

Члени кооперативу незалежно від напряму його діяльності є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами та кооперативом, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними.

Такий висновок міститься у декількох постановах Великої Палати Верховного Суду, наприклад, від 24 квітня 2019 року у справі № 509/577/18 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 листопада 2019 року у справі № 922/80/18 та інших.

Загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства. Загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад (частина перша статті 98, частина перша статті 99 ЦК України).

Частиною третьою статті 99 ЦК України передбачено, що повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Частиною четвертою статті 13 Конституції України визначено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. Корпоративні права учасників товариства є об`єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений частиною третьою статті 99 ЦК України, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (тобто розірвання з ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.

Реалізація учасниками юридичної особи корпоративних прав на участь в її управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення їх повноваженнями на управління юридичною особою або позбавлення таких повноважень на управління юридичною особою. Хоч такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.

У зв`язку із цим припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такого правила зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Отже, зміст частини третьої статті 99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити на свій розсуд повноваження члена виконавчого органу у будь-який час.

Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.

Конституційний Суд України у Рішенні від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України (у попередній редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 13 травня 2014 року № 1255-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів») зазначив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а саме корпоративних правовідносин, що виникають між товариством та особами, яким довірено повноваження з управління ним.

ЛатишеваЮ.Л., яка перебувала на посаді голови правління ОСББ "Зестафонська-18-а» заявила вимоги щодо правомірності прийняття наказу ОСББ "Зестафонська -18-а» від 13 лютого 2018 року № 1/0С щодо звільнення голови правління ОСББ " Зестафонська -18-а» . Звільнення позивача відбулося на підставі рішення загальних зборів співвласників, яким визнано роботу голови правління ОСОБА_1 незадовільною, припинено її повноваження як голови правління ОСББ "Зестафонська -18-а» та відкликано її з посади.

Наказ був виданий на виконання рішення загальних зборів ОСББ «Зестафонська -18-А». Оцінка його правомірності не є можливою без оцінки правомірності самого рішення загальних зборів ОСББ "Зестафонська -18-А» .

Практика вирішення справ щодо поновлення порушених прав учасників товариства у зв`язку з прийняттям компетентним органом рішень про усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання є сталою та такий спір підлягає розгляду у порядку господарського судочинства.

Відповідно до п. п.16.1, 16.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 зазначено, що за правилами цивільного судочинства треба розглядати спори, в яких позивач оскаржує законність розірвання з ним трудового договору з підстав, передбачених КЗпП України, крім такого розірвання за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України ( припинення повноважень за частиною третьою статті 99 ЦК України). До юрисдикції господарського суду належать спори, в яких позивач, повноваження якого як керівника юридичної особи ( іі виконавчого органу) припинені за частиною третьою статті 99 ЦК України, пунктом 5 частини першої статті 41 КзпП України, оскаржує законність дій органу управління юридичної особи (загальних зборів, наглядової ради) з такого припинення повноважень ( звільнення). До 28 березня 2014 року, коли відповідно до підпункту 1 пункту 3 Закону України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення правового регулювання діяльності юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» від 10 жовтня 2013 року набрала чинності нова редакція пункту 4 частини першої статті 12 Господарського процесуального колексу України, юрисдикція господарського суду поширювалася на вищезазначені спори за участю господарських товариств, а з 28 березня 2014 року за участю будь-яких юридичних осіб.

Так, Верховний Суд у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 310/4473/19 (провадження № 61-3112св21) у справі за позовом фізичної особи до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Смоленська-3" (далі - ОСББ "Смоленська-3") про визнання недійсним та скасування протоколу зборів, визнання недійсним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, скасував постанову суду апеляційної інстанції та залишив в силі ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження у справі та віднесення спору до господарської юрисдикції, оскільки спір пов`язаний з реалізацією загальними зборами співвласників багатоквартирного будинку права на управління юридичною особою шляхом прийняття компетентним органом рішень про звільнення членів виконавчого органу та про обрання іншого складу органу управління, а предметом спору є поновлення права позивачки, звільненої за прогули на підставі статті 40 КЗпП України, на участь в управлінні ОСББ.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи те, що спір у справі, що переглядається, пов`язаний з реалізацією загальними зборами співвласників багатоквартирного будинку права на управління юридичною особою шляхом прийняття компетентним органом рішень про звільнення членів виконавчого органу, про обрання іншого складу органу управління, а предметом спору є поновлення права позивачки, наявні ознаки корпоративності спору сторін у цій справі та віднесення розгляду такого спору до господарської юрисдикції.

До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 09 лютого 2022 року у справі № 344/13401/20 провадження № 61-8857 св 21.

Таким чином, суд першої інстанції не врахував наявності ознак корпоративного спору сторін у цій справі та помилково розглянули справу в порядку цивільного судочинства та діяв не як суд, встановлений законом, в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

У справі "Сокуренко і Стригун проти України" ЄСПЛ указав, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі "Занд проти Австрії" ("Zand v. Austria", заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів" ("Sokurenko and Strygun v. Ukraine", заяви № 29458/04 та № 29465/04,§ 24).

Суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені частиною четвертою статті 367, частиною другою статті 377 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання апеляційної скарги (частина четверта статті 367 ЦПК України).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково у відповідній частині і закрити провадження у справі повністю або частково чи залишити заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу.

Підставою для скасування рішення повністю або частково із закриттям провадження в справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині є порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (частина друга статті 377 ЦПК України)

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, відповідно до статті 377 ЦПК України судове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

У частині четвертій статті 377 ЦПК України встановлено, що в разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача постановляє в порядку письмового провадження ухвалу про передачу справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків закриття провадження щодо кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, чи передачі справи частково на новий розгляд або для продовження розгляду. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції цією постановою не змінив судове рішення та не ухвалив нове, а закрив провадження у справі, розподіл судових витрат не здійснюється.

До таких висновків дійшла і Велика палата Верховного Суду в ухвалі від 01 липня 2020 року в справі № 826/4204/18 (провадження № 11-237апп19).

Керуючись статтями 255, 367, 368, 374, 377, 382, 383, 384, 390 ЦПК України , апеляційний суд у складі колегії суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2021 року у цій справі скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЗЕСТАФОНСЬКА-18-А» про скасування наказу про звільнення, зобов`язання видати наказ про звільнення, здійснення відповідного запису до трудової книжки та її видачі, стягнення середнього заробітку за вимушений прогул, вихідної допомоги, моральної шкоди закрити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 11 липня 2022 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Маловічко С.В