Номер провадження: 22-ц/813/314/22
Справа № 509/3340/17
Головуючий у першій інстанції Кириченко П.Л.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Мілєвої М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 травня 2021 року про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_3 про визнання неправомірних дій державного виконавця та зобов`язання вчинити певні дії, в рамках цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог орган опіки ти піклування Таїровської селищної ради про стягнення аліментів на утримання дитини; про стягнення додаткових витрат та утримання дитини; про надання дозволу на оформлення дитини; про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини без згоди супроводу батька та зустрічний позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог орган опіки та піклування Таїровської селищної ради про усунення перешкод, щодо участі у вихованні та вільного спілкування з дитиною

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року, ОСОБА_3 звернулася до суду із скаргою, у якій просила суд:

1.Визнати неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Відвічук К.Г. щодо неповідомлення ОСОБА_3 про початок примусового виконання рішення Овідіопольського районного суду Одеської області по цивільній справі №509/3340/17 від 05.11.2020 року і не направлення постанови про відкриття виконавчого провадження №64691601 від 03.03.2021 року у строки, передбачені Законом України «Про виконавче провадження»;

2.Зобов`язати старшого державного виконавця Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Відвічук К.Г. скасувати постанову у виконавчому провадженні №64691601 від 03.03.2021 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 12000 грн.;

3.Зобов`язати старшого державного виконавця Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Відвічук К.Г. скасувати постанову у виконавчому провадженні №64691601 від 03.03.2021 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 269 грн.;

4.Зобов`язати старшого державного виконавця Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Відвічук К.Г. скасувати постанову у виконавчому провадженні №64691601 від 24.03.2021 року про арешт коштів боржника.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 травня 2021 року в задоволені скарги ОСОБА_1 про визнання неправомірних дій державного виконавця та зобов`язати вчинити певні дії відмовлено.

Не погоджуючись із вищевказаною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 травня 2021 року.

У відзиві на апеляційну скаргу, Старший державний виконавець Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Відвічук К.Г., посилаючись на її необґрунтованість, просить суд у задоволенні скарги ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі (а.с. 142-148).

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо її змісту і вимог до апеляційного суду не направили.

Про судове засідання суду апеляційної інстанції, призначене на 17.11.2022 року, учасники справи були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками секретаря судового засідання про доставку електронного листа.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду зазначеним вимогам відповідає не в повній мірі, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 05 листопада 2021 року Овідіопольським райсудом Одеської області було прийнято рішення, згідно якого зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог орган опіки та піклування Таїровської селищної ради про усунення перешкод, щодо участі у вихованні та вільного спілкування з дитиною був задоволений та був встановлений порядок спілкування з дитиною та зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні з дитиною. Рішення суду в цій частині є дійсним.

03 березня 2021 року на підставі виконавчого листа №509/3340/17 виданого 26 лютого 2021 року Овідіопольським райсудом Одеської області та заяви стягувача було відкрито виконавче провадження №64691601.

03 березня 2021 року державним виконавцем в рамках даного виконавчого провадження була прийнята постанова про стягнення виконавчого збору в розмірі 12 000 грн. та про стягнення витрат на виконавче провадження в розмірі 269 грн.

24 березня 2021 року державним виконавцем в рамках даного виконавчого провадження була прийнята постанова про накладення арешту на кошти боржника.

Скаржниця , звертаючись до суду зазначила, що з її боку рішення суду виконується у добровільному порядку при цьому стягувач достовірно знаючи місце проживання боржника не повідомив про це державного виконавця. Також, боржник посилається на те, що, що державний виконавець в частині відкриття виконавчого провадження діяв неправомірно, державний виконавець відкрив виконавче провадження на підставі виконавчого листа та заяви стягувача про відкриття виконавчого провадження та здійснення примусових дій та передчасно прийняв рішення щодо стягнення виконавчого збору в розмірі 12 000 року. Крім того боржник зазначила, що дитина не має бажання спілкуватися з батьком стягувачем по справі.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що державний виконавець діяв в рамках своїх повноважень відповідно до чинного законодавства, а тому скарга боржника ОСОБА_1 не знайшла свого обґрунтування.

Однак апеляційний суд не може повністю погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не в повній мірі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, за правилами ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Однією із засад здійснення виконавчого провадження є обов`язковість виконання судових рішень.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа.

Як зазначено у ч. 1 ст. 74 цього Закону рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Апеляційним розглядом справи встановлено, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.11.2021 року зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог орган опіки та піклування Таїровської селищної ради про усунення перешкод, щодо участі у вихованні та вільного спілкування з дитиною задоволено, встановлено порядок спілкування з дитиною та зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні з дитиною.

На виконання вищезазначеного рішення суду, 26.02. 2021 року Овідіопольським районним судом Одеської області було видано виконавчий лист №509/3340/17 (а.с. 48).

02.03.2021 року до Відділу державної виконавчої служби надійшла заява від ОСОБА_5 про відкриття виконавчого провадження за вищевказаним виконавчим листом.

03.03.2021 року старшим державним виконавцем відділу Відвічук К.Г., у відповідності до вимог статей 3, 4, 24, 25, 26 Закону України «Про виконавче провадження» було відкрито виконавче провадження №64691601, про що була винесена відповідна постанова (а.с. 50), яку надіслано сторонам виконавчого провадження за вих. №7179 від 03.03.2021 року рекомендованою кореспонденцією, що підтверджується реєстром поштових відправлень (а.с. 49).

Зокрема, як встановлено матеріалами справи, копію постанови державного виконавця 09.03.2021 року було надіслано ОСОБА_3 рекомендованою кореспонденцією за адресою, що зазначена у виконавчому документі, а саме: АДРЕСА_1 (а.с. 48).

За змістом частини 1 ст. 28 цього Закону копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження. Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Враховуючи вищенаведені вимоги Закону, апеляційний суд вважає, що старшим державним виконавцем Відвічук К.Г. виконані вимоги Закону України «Про виконавче провадження» при відкритті виконавчого провадження, у тому числі й щодо надіслання боржнику відповідної постанови, тому підстави для визнання його дій неправомірними відсутні, у зв`язку із тим, що копія постанови про відкриття виконавчого провадження направляється рекомендованим поштовим відправленням, та боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Тобто, Закон № 1404-VIII зобов`язує виконавця лише направляти відповідні постанови на адресу боржника за адресою, вказаною у виконавчому документі.

Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року у справі № 643/8028/15 (провадження № 61-10442св20), від 18 березня 2021 року у справі № 520/10954/15-ц (провадження № 61-7198св20), від 30 вересня 2021 року у справі №2-812/11 (провадження №61-7824св21).

Отже, враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 в цій частині є необґрунтованими.

Безпідставними є і твердження представника апелянта про те, що державний виконавець не здійснював перевірку та не складав акт про невиконання рішення суду без поважних причин, враховуючи те, що ОСОБА_1 добровільно виконувала рішення суду від 05.11.2021 року про побачення ОСОБА_5 із сином, оскільки вчасно збирала та виводила сина на зустріч із батьком та жодних перешкод не чинила.

Так, як вбачається з матеріалів справи, заперечуючи проти задоволення скарги ОСОБА_3 , старший державний виконавець Відвічук К.Г. зазначала, що до відділу не надходила заява від боржника про виконання рішення суду у добровільному порядку, або до відкриття виконавчого провадження, а тому підстав не відкривати виконавче провадження за заявою ОСОБА_5 у державного виконавця не було. Матеріали справи такої заяви від ОСОБА_3 також не містять.

Враховуючи наведене, дії старшого державного виконавця Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Відвічук К.Г. щодо початку примусового виконання рішення Овідіопольського районного суду Одеської області по цивільній справі №509/3340/17 від 05.11.2020 року і відповідно направлення постанови про відкриття виконавчого провадження №64691601 від 03.03.2021 року за адресою, зазначеною у виконавчому листі є правомірними, а тому скарга ОСОБА_3 в цій частині - задоволенню не підлягає.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції у порушення вимог ст.265 ЦПК України, не наведено мотивувальної оцінки аргументів заявника, оскільки оскаржувана ухвала суду взагалі не містить ані обставин, які були встановлені судом першої інстанції під час розгляду цієї справи, ані мотивів з яких суд виходив, відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_3 .

Що стосується інших позовних вимог ОСОБА_3 , а саме про зобов`язання старшого державного виконавця Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Відвічук К.Г. скасувати постанову у виконавчому провадженні №64691601 від 03.03.2021 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 12000 грн., постанову у виконавчому провадженні №64691601 від 03.03.2021 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 269 грн., а також постанову у виконавчому провадженні №64691601 від 24.03.2021 року про арешт коштів боржника, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

За п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

За змістом ч. 2, 3 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VІІІ, постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Згідно із ч. 2 ст. 74 Закону № 1404-VIII, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою - частиною 2 статті 74 Закону № 1404-VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Такі правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18), від 13 березня 2019 року у справі № 545/2246/15-ц (провадження № 14-639цс18) та від 19 травня 2020 року у справі № 754/2223/15-ц (провадження № 14-568цс19).

У зазначених постановах Велика Палата Верховного Суду зазначила, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законодавством умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в Законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Така пряма вказівка, зокрема, міститься у частині другій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка набула чинності 05 жовтня 2016 року, та відповідно до якої внесені зміни в ЦПК України.

Таким чином, з наведених норм права слідує, що ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Більш того, у апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 сам зазначає і посилається на відповідні норми КАСУ та правові висновки Верховного Суду в подібних правовідносин.

Враховуючи вищевикладене, вимоги скарги ОСОБА_3 про зобов`язання старшого державного виконавця Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Відвічук К.Г. скасувати постанови старшого державного виконавця Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Відвічук К.Г. про стягнення виконавчого збору, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про арешт коштів боржника не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинні розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Суд першої інстанції зазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку про розгляд скарги ОСОБА_3 в цій частині по суті.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною 1 ст. 377 ЦПК України визначено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, визначених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (ч. 2 ст. 377 ЦПК України).

За таких обставин та вимог ч. 1 ст. 377 ЦПК України, оскаржувана ухвала суду в частині відмови вимог про скасування постанов старшого державного виконавця Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Відвічук К.Г. про стягнення виконавчого збору, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про арешт коштів боржника - підлягає скасуванню із закриттям провадження у цій частині заявлених вимог.

Крім того, відповідно до вимог ст.377 ЦПК України, апеляційний суд також зазначає, що у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

На виконання вимог ч. 1 ст. 256 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне повідомити ОСОБА_3 , що розгляд поданої скарги в цій частині віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 256, 367, 368, 377, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 травня 2021 року скасувати.

Прийняти постанову.

В задоволенні скарги ОСОБА_3 в частині визнання неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Відвічук К.Г. щодо неповідомлення ОСОБА_3 про початок примусового виконання рішення Овідіопольського районного суду Одеської області по цивільній справі №509/3340/17 від 05.11.2020 року і не направлення постанови про відкриття виконавчого провадження №64691601 від 03.03.2021 року у строки, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» - відмовити.

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_3 в частині зобов`язання старшого державного виконавця Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Відвічук К.Г. скасувати постанову у виконавчому провадженні №64691601 від 03.03.2021 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 12000 грн., постанову у виконавчому провадженні №64691601 від 03.03.2021 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 269 грн. та постанову у виконавчому провадженні №64691601 від 24.03.2021 року про арешт коштів боржника закрити.

Роз`яснити ОСОБА_3 право на звернення до суду з вищевказаними вимогами в порядку адміністративного судочинства до Одеського окружного адміністративного суду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28.11.2022 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

С.М. Сегеда