КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року місто Київ

Справа № 752/5754/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/486/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Желепи О.В.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

за участю помічника судді, який за дорученням головуючого здійснює повноваження секретаря судового засідання Гордійчук Ж.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Веб-Дизайн Енд Софт Солюшнз» на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 04 березня 2021 року (постановлену в складі судді Ольшевської І.О., інформація щодо дати складання повного тексту ухвали відсутня) про забезпечення позову

за заявою представника ОСОБА_1 адвоката Кучерини Богдана Васильовича про забезпечення позову до подання позовної заяви,

особи, що мають отримати статус відповідача 1 - Товариство з обмеженою відповідальністю «СП «Атад К», відповідача 2 - Товариство з обмеженою відповідальністю «Веб-Дизайн Енд Софт Солюшнз», відповідача 3 - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова Олена Миколаївна, третьої особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Глобал Ентерпрайзіс» про скасування реєстрації права власності, визнання права власності на майнові права на квартиру, визнання права власності на квартиру та витребування її з незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року адвокат Кучерина Б.В. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва із заявою про забезпечення позову, за якою просить суд накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ТОВ «Веб-Дизайн Енд Софт Солюшнз», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

В обгрунтування заяви заявник вказує, що на підставі Договору купівлі-продажу майнових прав №31/07-17 від 31.07.2017р., додаткового договору від 16.11.2020 року про внесення змін до Договору №31/07-17, акту приймання передачі майнових прав на квартиру від 16.11.2020 року набув майнові права на квартиру АДРЕСА_1 . За платіжним дорученням №1 від 01.08.2017р. сплатив забудовнику 1 486 375,00 грн. А отже, мав усі законні права зареєструвати за собою право власності на вказану квартиру. Разом з тим, отримав інформацію про те, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «СП «Атад К». У подальшому власником цієї квартири стало ТОВ «Глобал Ентерпрайзіс», а на сьогодні право власності зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Веб-Дизайн Енд Софт Солюшнз». Заявник вказує, що має намір подати позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «СП «Атад К», Товариства з обмеженою відповідальністю «Веб-Дизайн Енд Софт Солюшнз», Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазонова Олена Миколаївна, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Глобал Ентерпрайзіс» про скасування реєстрації права власності, визнання права власності на майнові права на квартиру, визнання права власності на квартиру та витребування її з незаконного володіння. На думку заявника, оскільки спірну квартиру вже декілька разів було відчужено, є необхідність у накладенні на неї арешту, оскільки подальші відчуження спірного об`єкту нерухомого майна можуть зробити неможливим виконання рішення суду в частині її витребування.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 04 березня 2021 року заяву ОСОБА_1 від імені та в інтересах якого діє адвокат Кучерина Богдан Васильович про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю ««Веб-Дизайн Енд Софт Солюшнз» (01042, м. Київ, бульвар Дружби Народів, будинок 19, ).

Не погоджуючись з ухвалою, ТОВ «Веб-Дизайн Енд Софт Солюшнз» 11.11..2021 року звернулось до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати ухвалу та постановити нову якою відмовити у задоволені заяви про забезпечення позову у повному обсязі. Вважає її необгрунтованою та безпідставною, постановленою без об`єктивного та повного дослідження матеріалів справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилався на те, що при постановленні Оскаржуваної ухвалі Голосіївський районний суд міста Києва не врахував, що власником спірного майна на момент звернення із заявою про забезпечення позову являлось ТОВ «Веб-Дизайн Енд Софт Солюшнз», основним видом діяльності якого, згідно відомостей, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських організацій є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Таким чином, накладення арешту на нерухоме майно Апелянта безпосередньо перешкоджає господарській діяльності останнього та потенційно несе ризики збитків, які понесе Відповідач-3 внаслідок необгрунтованого забезпечення позову.

Зазначає, що за змістом п. 6 ч. 1 ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення. В той же час, в Оскаржуваній ухвалі питання зустрічного забезпечення судом першої інстанції фактично не вирішено. Крім того, заявлений позивачем спосіб забезпечення не є співмірним та адекватним заявленим позовним вимогам.

Звертає увагу на те, що саме лише посилання на потенційну можливість ухилення Відповідача-3 від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування, або посилання на наявність спільного кінцевого бенефіціара, не може слугувати достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Також, посилається на неспівмірність обраного позивачем виду забезпечення, тим позовним вимогам з якими особа планує звернутись до суду.

Подаючи віндиувційний позов, позивач не наводить докази свого права власності, а відповідно не доводить право на звернення до суду з віндикаційним позовом.

В судове засіданні апеляційного суду 15 лютого 2022 року преставник ТОВ Веб-Дизайн Енд Софт Солюшнз» повторно не з`явився, просили відкласти розгляд справи з огляду на рекомендації Ради суддів України утриматись від участі в судових засіданнях під час карантину, про що напередодні судового засідання направили електронний лист .

ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 заперечувала проти задоволені апеляційної скарги, надала пояснення, що позовну заяву, до подачі якої позов забезпечувався вже подано і провадження відкрито.

Відповідно до ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи не перешкоджає розгляду справи, проте суд може відкласти розгляд справи, якщо повідомлені стороною причини неявки буде визнано поважними.

Апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність поважних причин неявки представника відповідача з таких міркувань.

По-перше, посилаючись на посилення карантинних заходів, представник апелянта, будучи повідомленим про розгляд апеляційної скарги іще 24 січня 2022 року, коли подавав попереднє клопотання про відкладення судового розгляду, завчасно мав можливість подати клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції, проте таке клопотання подано не було.

Слід зазначити, що рада суддів, дійсно рекомендувала громадянам обмежити участь в судових засіданнях, а судам радила проводити більше засідань з використанням відеоконференцій, як з іншими судами так і власними засобами за допомогою програми ІЗІКОН.

По-друге, відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України < завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Окрім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

В даній справі провадження відкрито 10 грудня 2021 року. Строки розгляду апеляційних скарг на ухвали суду обмежені 30 днями з дати відкриття. Учасники справи не звертались до суду з клопотаннями про продовження вказаного строку з будь-яких поважних причин. Таким чином, з метою недопущення порушення розумних строків, колегія дійшла висновку про не задоволення клопотання про відкладення розгляду справи.

І по-третє, відхиляючи клопотання про відкладення справи суд враховує, що відповідач подав апеляційну скаргу, в якій грунтовно і змістовно виклав свою позицію щодо незаконності і необгрунтованості судової ухвали та наявності підстав для її скасування.

З огляду на викладене та з метою дотримання передбачених законом розумних строків розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача, а вказані у заяві представника про відкладення розгляду причини неявки визнати неповажними.

Приватний нотаріус Сазонова О. просила розглядати справу за її відсутності.

Решта учасників належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується направленими згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на їх офіційні електронні адреси судовими повістками і повідомленням про їх доставлення, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді Желепи А.В., пояснення представника позивача та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 набув майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , і має право на реєстрацію за собою права власності на цю квартиру. Однак, як він дізнався, право власності на це майно було зареєстровано за ТОВ «СП Атад К», а в подальшому декілька разів відбулося відчуження квартири.

Судом встановлено, що станом на 12.01.2021р. (дата формування інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта) право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 95,8 кв.м. було зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «СП «Атад К». Дата реєстрації 04.01.2021р.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої станом на 24.02.2021р., квартира АДРЕСА_4 , загальною площею 95,8 кв.м. належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Веб-Дизайн Енд Софт Солюшнз». Дата державної реєстрації 18.02.2021р. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до положень ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи (ч.2 ст.149 ЦПК).

Види забезпечення позову, які може вжити суд, передбачені ч.1 ст.150 ЦПК України, згідно якої позов в тому числі забезпечується забороною вчиняти дії щодо предмета спору. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч.2 ст.150 ЦПК).

Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч.5 ст.153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, який визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру у вигляді обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, у випадку прийняття його на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, або ефективний захист його прав.

За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.4 постанови ПВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Тобто, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Окрім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів ст.ст.11, 12, 81 ЦПК України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді заборони третім особам вчиняти певні дії щодо предмета спору тощо) права відповідача або вказаних осіб, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим що, оскільки нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 , знаходиться на даний час у власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Веб-Дизайн Енд Софт Солюшнз», і Товариство, як власник, у будь-який момент може здійснити її відчуження, або іншим чином розпорядитися нею, що може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду, в разі задоволення позову ОСОБА_1 .

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам процесуального закону.

При вжитті заходів забезпечення позову судом обгрунтовано враховано як зміст вимог позивача, які полягають у оспоренні законності вчинення відповідачами правочинів у відношенні спірної квартири і реєстрації права власнсоті на це нерухоме майно, так і співмірність вжитих заходів із позовними вимогами про витребування цього майна та видомзабезпечення позову (пункти 3 і 4 постанови ПВСУ № 9 від 22.12.2006 р. «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Погоджуючись із ухвалою суду, колегія суддів враховує те, що вжиті заходи у вигляді накладення арешту не призведуть до суттєвого обмеження прав ТОВ «Веб-Дизайн Енд Софт Солюшнз».

Доводи апеляційної скарги про те, що основним видом діяльності власника спірної квартири відповідача ТОВ «Веб-Дизайн Енд Софт Солюшнз» є надання в оренду і експлуатація власного чи орендованого нерухомого майна, а тому накладення арешту на спірну квартиру перешкоджає його господарській діяльності, не спростовують висновків суду про наявність підстав для забезпечення позову.

Відхиляючи дані доводи колегія суддів враховує, що накладення арешту на спірну кваритру № 16 ніяким чином не перешкоджає господарській діяльності товариства, яке має змогу у повному обсязі виконувати свої статутні цілі, в тому числі у відношенні будь-якого іншого нерухомого майна шляхом здачі його в оренду, користування, експлуатацію тощо, окрім спірної квартири. Це по-перше.

По-друге, посилання скаржника на неможливість здачі ним в оренду спірної квартири навпаки свідчать про правильність доводів позивача і вжитих судом заходів забезпечення позову, оскільки передача спірної квартири в оренду третім особам у випадку задоволення позовних вимог не призведе до ефектиного поновлення прав позивача, якому доведеться витрачати час на подачу нових позовів до суду щодо визнання недійсним (розірвання тощо) договору оренди (чи інших договорів щод ечових прав третіх осіб на квартиру), а також виселення (тощо) інших осіб із квартири, що не відповідає положенням ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо необхідності ефективного захисту прав особи в судовому порядку.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Ефективний засіб захисту, який гарантований ст.13 Конвенції, передбачає, зокрема, що за результатами розгляду скарги особа отримує відповідний захист.

По-третє, скаржник ТОВ «Веб-Дизайн Енд Софт Солюшнз» залишається власником спірної квартири і її користувачем, а вжиті судом заходи перешкоджають лише розпорядженню даною квартирою, що є співмірними з вимогами позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що заява позивача не містить його пропозиції про зустрічне забезпечення і в ухвалі суду це питання не вирішено, що є важливим з огляду на вид діяльності відповідача та потенційно несе ризик збитків, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

У заяві позивача про забезпечення позову міститься розділ щодо зустрічного забезпечення, де позивач послався на відсутність підстав для зустрічного забезпечення і навів мотиви такої позиції. (а.с. 20 на звороті -21)

Стосовно доводів про те, що суд протиправно не застосував заходи зустрічного забезпечення апеляційний суд враховує таке.

Відповідно до ч.7 ст.153 ЦПК України в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення.Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Згідно із ч.1 ст.154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Враховуючи наведене правило процесуального Закону суд має право, втім він не зобов`язаний вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача.

Випадки обов`язкового застосування зустрічного забезпечення встановлені ч.3 ст.154 ЦПК України відповідно до якої суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові. Жодна з наведених обставин судом не була встановлена, з огляду на що доводи заявника апеляційний суд визнає необґрунтованими (правова позиція Верховного Суду у постанові від 26 грудня 2018 року у справі 369/7793/17).

При цьому апеляційний суд враховує, що відповідач вправі подати окрему заяву до суду перешої інстанції про зустрічне забезепечення відповідно її мотивувавши.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що заявлений позивачем спосіб забезпечення позову не є співмірним та адекватним заявленим вимогам, оскільки позивач не надав пояснень чому звертаючись з вимогами про витребування майна він не наводить доказів на підтвердження свого права власності на це майно, колегія не приймає з огляду натаке.

Дані обставини щодо наявності у позивача прав на спірну квартиру та обраних ним способів захисту свого права відповідно до положень цивільного процесуального закону з`ясовуються при розгляді справи по суті позовних вимог, де сторонами подаються відповідні докази на обгрунтування їх доводів. При вирішенні питання про забезпечення позову, суд не вправі давати оцінку доказам, а також вирішувати наперед питання обгрунтованості доводів та заперечень сторін по суті позову і правомірності заявлених позовних вимог.

Це ж стосується посилань скаржника в апеляційній скарзі на незазначення позивачем на підставі чого у нього виникло право власності на спірну квартиру та щодо неправомірності набуття такого права відповідачем, які є необгрунтованими.

Як вище вказувалося дані обставини щодо підставності вимог вирішуються при розгляді справи по суті.

Аргументи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження можливого відчуження товариством квартири чи ускладнення виконання можливого судового рішення, не спростовують висновків суду про наявність передбачених процесуальним законом підстав для накладення арешту, оскільки ТОВ «Веб-Дизайн Енд Софт Солюшнз» як титульний власник нерухомого майна має право в будь-який час провести його відчуження. Таке припущення є обгрунтованим з огляду на неодноразове відчуження квартири за досить короткий період, а саме за тиждень. Наведене у свою чергу дає підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову і можливе відчуження квартири може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, які як вище вказувалося полягають у поверненні майна у його власність.

Аналогічна правава позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19, де Верховний Суд вказав, що через ризик відчуження нерухомого майна на користь третіх осіб невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту 1/2 частини будинку може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача у випадку задоволення його позову. А те, що відповідачка проживає у будинку впродовж десяти років і після державної реєстрації її права власності на нього ще не вчинила дії, що могли би підтвердити намір відчужити будинок, зокрема, не зверталася до ріелторів і не розміщувала оголошення про продаж, не спростовують висновки апеляційного суду про наявність у відповідачки як в одноособового власника можливості вільно розпорядитись будинком, якщо не вжити заходи забезпечення позову. Крім того, той вид забезпечення позову, який застосував апеляційний суд, є домірним заявленим позовним вимогам. Немає підстав вважати, що застосування такого заходу призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки будинок залишається в її володінні та користуванні, а можливість розпоряджатися обмежується на певний час лише щодо частини, якої стосується спір.

Доводи скарги про те, що суд не врахував, що спірна квартира не є предметом позову у даній справі, що свідчить про безпідставність і неспівмірність вжитих судом заходів забезпечення позову надумані. Спірна квартира, наявність прав на яку доводить позивач і просить витребувати її на свою користь є безпосереднім предметом спору по справі.

Відхиляючи дані доводи, апеляційний суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 вказала, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.. [...] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. [...] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.»

Отже, вжиті судом заходи безпосередньо стосуються предмета спору та поновлення прав позивача за захистом яких він звернувся до суду. Такі заходи є співмірними, розумними і адекватними, в тому числі такими, що не перешкоджають відповідачу у здійсненні прав власника, зокрема володінні і користуванні майном.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала судді першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Наведені у апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, оскільки вони спростовуються встановленими у справі обставинами та не доводять порушення або неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом встановлено, що ухвалу постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Веб-Дизайн Енд Софт Солюшнз»залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 04 березня 2021 року про забезпечення позову залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 лютого 2022 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді В.А. Кравець

О.Ф. Мазурик