РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/5464/22

Провадження №: 2-о/755/209/22

"06" липня 2022 р. Дніпровського районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Слободянюк А.В.,

за участю секретаря судового засідання - Бовкун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) про встановлення факту смерті, -

в с т а н о в и в:

Заявник звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з вказаною заявою про встановлення факту смерті його матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживала та була зареєстрована у АДРЕСА_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 . Документи, що підтверджують обставини смерті, видані органами влади на тимчасово окупованій території, зокрема Свідоцтво про смерть, видане Відділом запису актів цивільного стану Краснолуцького міського управління юстиції Міністерства юстиції Луганської народної республіки 10 лютого 2022 року, лікарське свідоцтво про смерть №46 від 08 лютого 2022 року.

Заявник посилається на те, що на теперішній час відсутня можливість для реєстрації факту смерті його матері, оскільки при зверненні до органів реєстрації смерті із заявою про реєстрацію смерті у здійсненні такої реєстрації та видачі Свідоцтва про смерть зразка, встановленого відповідно до законодавства України, було відмовлено.

Встановлення факту смерті необхідне для реєстрації смерті на території України та отримання свідоцтва про смерть.

У своїй заяві заявник просив розглядати дану справу без його участі.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про місце і час судового розгляду повідомлявся належним чином.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що дана заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень п.8 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

В силу ч.2 ст.319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Згідно до п. 6, п. 9 «Про затвердження правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні» від 18.10.2000 року № 52/5, реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі: якщо заява надійшла після закінчення одного року з дня настання смерті; встановлення в судовому порядку факту смерті, звернення для реєстрації смерті особи, оголошеною судом померлою.

Державна реєстрація факту смерті, встановленого в судовому порядку, проводиться за заявою осіб, що були позивачами при розгляді судом справи, а також спадкоємців померлого при поданні рішення суду. Складений актовий запис про смерть включається до книги державної реєстрації смерті за поточний рік, якщо з часу настання смерті не минуло одного року, або до книги поновлених записів цивільного стану за поточний рік, якщо минуло більше року.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження заявника, серії НОМЕР_1 від 02 липня 1963 року.

Факт смерті ОСОБА_2 , яка померла у віці 92 роки, підтверджується копіями довідки про причини смерті № 106/у № 46 від 08 лютого 2022 року; свідоцтвом про смерть від 10 лютого 2022 року серії НОМЕР_2 , свідоцтвом про захоронення від 09 лютого 2022 року №211 та лікарським свідоцтвом про смерть №46 від 08 лютого 2022 року, які видані на тимчасово окупованій території.

Як вбачається з копії паспорту громадянина України, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народилась у Волгоградській області Серафимовицького району на хуторі Тюковний та була зареєстрована в АДРЕСА_2 .

Однак, зазначені документи, що підтверджують факт смерті, видані органами влади, що розміщені на неконтрольованій Україною території.

Звернення заявника до місцевого суду зумовлено необхідністю державної реєстрації, шляхом внесення запису до Єдиного державного реєстру актів цивільного стану України запису про смерть, отримання свідоцтва про смерть ОСОБА_2 .

Відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Згідно з ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1)документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Також, суд бере до уваги і практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» має застосовуватися при розгляді справ як джерело права.

Так, під час розгляду справ проти Туреччини (зокрема, Loizidou v. Turkey, Cyprus v. Turkey), проти Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia, Ilascuand Others v. Moldovaand Russia), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibiacase), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі Cyprus v. Turkey, ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Підставою звернення заявника до суду є неможливість реєстрації факту смерті її матері.

В силу положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» основою гуманітарної, соціальної та економічної політики держави Україна стосовно населення тимчасово окупованої території України є захист і повноцінна реалізація національно-культурних, соціальних та політичних прав громадян України, у тому числі корінних народів та національних меншин.

Виходячи з викладеного, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, беручи до уваги те, що заявник не може у інший спосіб здійснити реєстрацію смерті своєї матері, суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви, доведеність заявником факту смерті ОСОБА_2 , у зв`язку з чим заява підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) про встановлення факту смерті - задовольнити.

Встановити факт смерті особи жіночої статі ОСОБА_2 , громадянки України, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 у Волгоградській області, Серафимовицького р-ну, хутір Тюковний та померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Хрустальний (Красний Луч) Луганської області, у віці 92 роки.

Рішення суду допустити до негайного виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до безпосередньо Київського апеляційного суду.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя А.В. Слободянюк