Справа № 638/4694/21
Провадження № 2/638/1973/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2022 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого Аркатової К.В.,

секретаря Рижикової В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Харківській області, Кабінету Міністрів України в особі Господарсько - фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених вимог, просить стягнути з Головного управління пенсійного фонду України в Харківській області на його користь 3 % річних від суми заборгованості за пенсійною справою № N/А 3795-СБУ в розмірі 2280,18 грн.; стягнути з господарсько - фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України на його користь моральну шкоду, завдану в результаті прийняття постанови КМУ № 103 від 21.02.2018 року (в редакції від 21.02.2018 року), зокрема п.1 і 2 вказаної постанови, які визнані протиправними та нечинними, в розмірі 431788,05 грн.; стягнути з Головного управління пенсійного фонду України в Харківській області на його користь моральну шкоду, завдану в результаті протиправних дій органів пенсійного фонду, які полягають у протиправному зменшенні розміру пенсії з 90 % до 70 % грошового забезпечення, починаючи з 01.01.2018 року в розмірі 832726,80 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що звільнений в запас з 01.09.2000 року та є пенсіонером СБУ, отримує пенсію за вислугу років. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.06.2020 року у справі за його позовом визнано протиправними дії Головного управління пенсійного фонду України в Харківській області щодо зменшення розміру встановленої пенсії з 90 % до 70 % грошового забезпечення з 01.01.2018 року, зобов`язано Головне управління пенсійного фонду України в Харківській області здійснити перерахунок та виплату призначеної йому пенсії у розмірі 90 % грошового забезпечення, починаючи з 01.01.2018 року з урахуванням проведених виплат. Вказує, що зазначене рішення суду відповідачем протиправно не виконується. Прийняття постанови КМУ № 103 від 21.02.2018 року завдало йому моральної шкоди, яка пов`язана з душевними стражданнями, викликаними прийняттям незаконної постанови, яка обмежила розмір виплати доплат до вже виплаченої пенсії, чим порушила його майнові права на отримання належних грошових коштів, які є єдиним джерелом для існування.

Представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник відповідача Головного управління пенсійного фонду України в Харківській області в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив. Про день та час розгляду справи повідомлений належно, надіслав суду письмовий відзив, згідно якого просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , вказавши на не доведення позивачем обставин і підстав, які зумовлюють наявність моральної шкоди.

Представник відповідача Господарсько - фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за його відсутності, посилаючись на доводи, викладені в письмових запереченнях, згідно яких просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 через їх безпідставність, оскільки до повноважень відповідача не належить ні розроблення проектів, ні прийняття рішень, тим більше постанов в тому числі з питань пенсійного забезпечення, а тому департамент не спричинив і не міг спричинити моральну шкоду позивачеві.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

У відповідності до ст.ст. 13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ як отримувач пенсії за вислугу років, призначено з 02.09.2000 року на умовах Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в розмірі 85 % грошового забезпечення.

У період з 02.09.2000 року по 01.01.2003 року позивач отримував пенсію в розмірі 85 % грошового забезпечення. З 01.01.2003 року внесені зміни до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», якими передбачалось, що загальний розмір пенсії, не повинен перевищувати 90 % відповідних сум грошового забезпечення. У період 2003 - 2018 року позивач отримував пенсію в розмірі 90 % грошового забезпечення.

З 01.01.2018 року пенсію позивача перераховано відповідно до ч.4 ст.63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та постанови Кабінету Міністрів України «Про перерахунок пенсії особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» від 21.02.2018 року № 103, на підставі довідки, виданої управлінням по Харківській області Служби безпеки України.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.06.2020 року по справі № 520/5627/2020 частково задоволено позов ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Харківській області, зокрема зобов`язано здійснити перерахунок та виплату призначеної ОСОБА_1 пенсії у розмірі 90 % грошового забезпечення, починаючи з 01.01.2018 року із урахуванням проведених виплат.

На виконання рішення суду ГУ ПФУ в Харківській області у вересні 2020 року проведено перерахунок пенсії у розмірі 90 % грошового забезпечення, починаючи з 01.01.2018 року та проведено розрахунок на доплату з січня 2018 року по вересень 2020 року у розмірі 74231,44 грн. Доплату за період з 07.08.2020 року по вересень 2020 року проведено у жовтні 2020 року.

З приводу стягнення 3 % річних від суми заборгованості та інфляційних витрат суду вказує наступне.

З 01.01.2013 року набув чинності Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" (далі - рішення суду), та особливості їх виконання.

Відповідно до частини 1 вказаного Закону, держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Водночас, діючим законодавством визначено порядок виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Пунктом 3 Перехідних положень Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» визначено, що заборгованість погашається в такій черговості: у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника; у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов`язаними з трудовими правовідносинами; у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду.

Згідно з ч. 1 ст. 5 положень Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

З аналізу наведених норм вбачається, що виконання рішень суду саме про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, покладено на Державну казначейську службу України, як центральний орган виконавчої влади у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, із визначенням тримісячного строку виконання вказаних рішень.

Отже, виплата компенсації - інфляційних витрат та компенсації в розмірі трьох відсотків річних передбачена лише у разі не перерахування коштів протягом трьох місяців за рішенням суду про стягнення коштів, а не за виконання рішення зобов`язального характеру.

Згідно рішення суду по справі №520/5627/2020 задоволено вимоги про зобов`язання пенсійний орган здійснити виплати.

Крім того, стягнення з боржника інфляційних витрат, а також три проценти річних від простроченої суми - регулюється статтею 625 Цивільного кодексу України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні статті 625 ЦК України, тому положення статті 625 ЦК України не застосовуються до спірних правовідносин.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з Головного управління пенсійного фонду України в Харківській області на його користь 3 % річних від суми заборгованості за пенсійною справою № N/А 3795-СБУ в розмірі 2280,18 грн.

З приводу відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди на підставі статті 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією і негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд приходить до висновку, що позивач не надав доказів того, що йому завдано моральної шкоди відповідачами, а також доказів того, що їх діяння були протиправними внаслідок неналежного виконання ними покладених на них трудових чи службових обов`язків.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження винної поведінки відповідачів, які б знаходилася у причинно-наслідковому зв`язку з негативними наслідками для позивача.

З урахуванням викладеного, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.23,1167,1176 ЦК України, ст.ст. 3,4,5,10,13,76,81,265-268,273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Харківській області, Кабінету Міністрів України в особі Господарсько - фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України про відшкодування моральної шкоди, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, починаючи з 07.02.2022 року.

Головуючий