КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №757/133/19 Головуючий у І інстанції - Батрин О.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/3966/2021 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

за участю секретаря Линок В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду м.Києва від 23 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 овича до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-,-

встановив:

У січні 2019 р. позивач 1 - ОСОБА_2 , позивач 2 - ОСОБА_3 (далі - позивачі) звернулися до суду з позовом до відповідача 1 - ОСОБА_6 , відповідача 2 - ОСОБА_7 , відповідача 3 - ОСОБА_5 (далі - відповідачі), в якому просили визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Мотивуючи свої вимоги позивачі вказували, що ордер на вселення у спірне житлове приміщення був виданий їх діду - ОСОБА_8 , а їх батько ОСОБА_6 , був у ньому зареєстрований як член сім`ї наймача. У подальшому позивачі також були зареєстровані у спірному житлі на праві членів сім`ї наймача, тобто, власного батька. Також у спірному житлі значаться зареєстрованими відповідачі, які в ньому тривалий час не проживають без поважних причин, залишили квартиру добровільно, витрат по сплаті житлово-комунальних послуг не несуть. При цьому, реєстрація відповідачів у спірному приміщенні позбавляє позивачів в повному обсязі реалізувати своє право користування житлом; оформити субсидію. Також позивачі несуть зайві витрати на сплату комунальних послуг, що нараховується із урахуванням відповідачів.

Заочним рішенням Печерського районного суду м.Києва від 23 серпня 2019 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 по 234 грн. 94 коп. судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення суду скасувати і в задоволенні позову відмовити, посилаючись на відсутність для цього правових підстав.

У відзиві позивачі посилаються на відсутність підстав для його скасування, оскільки про розгляд справи цей відповідач був належним чином повідомлений. Вказані в апеляційній скарзі обставини не відповідають дійсності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 на підставі ордеру № 7272968/ШЯБ від 09 січня 1981 року була надана ОСОБА_8 на сім`ю з трьох осіб: він, дружина ОСОБА_9 , син ОСОБА_10 .

Даних про приватизацію спірної квартири матеріали справи не містять.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивачі вказували, що вони, як онуки наймача спірного житла ОСОБА_8 , які вселилися та зареєстровані в квартирі як члени сім`ї наймача, та фактично проживають в ньому, в порядку ст. 64, 65 ЖК Української РСР вправі бути позивачами у справі про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Отже, позивачі як члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, вправі звертатись до суду із позовом про визнання інших осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Згідно з відміток у паспорті позивачів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вони зареєстровані у спірній квартирі з 04 листопада 2003 р.

Згідно з довідками Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської РДА відповідач ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований у спірній квартирі з 04 листопада 2003 р.; відповідач ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований у спірній квартирі з 04 листопада 2003 р.; а відповідач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 24 грудня 2010 р.

Суду надано письмові заяви сусідів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які стверджують, що відповідачі у спірній квартирі не проживають більше 6 місяців з невідомих причин.

Встановивши вказані обставини, суд дійшов висновку про те, що відповідачі відповідно до ст.71, 72 ЖК України втратили право користування жилим приміщенням.

Проте такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону виходячи з наступного.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи в жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК Української РСР строки.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити строк тимчасової відсутності. Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 2 грудня 2020 року у справі № 754/11532/19, провадження № 6 1 - 10959 св 20 (ЄДРСР У № 93336396).

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним зі способів захисту житлових прав фізичних осіб. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Шістнядцятого грудня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 320/9482/17, провадження № 61 - 6318 св 19 ( ЄДРСРУ № 93793165) вказав, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житло, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18); від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18); від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17 (провадження № 61-7317св19); від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як на підставу для задоволенння пре`явдених вимог позивачі надали суду нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_13 , яка проживає в кв. АДРЕСА_2 ; ОСОБА_11 , з кв. АДРЕСА_3 за цією ж адресою та ОСОБА_12 з кв. АДРЕСА_4 про те, що відповідачі не проживають у квартирі АДРЕСА_5 з 2007 року. Вказані особи в суд не викликались, в якості свідків не допитувалисть в зв`язку з чим такі заяви правового значення для вирішення справи не мають, так як є недопустимим доказом.

Жодних інших доказів на підтвердження підстав позову не надано.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 посилався на те, що справа розглянута за його відсутності. Він постійно проживає за вказаною адресою, іншого житла в нього не має і визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням він фактично буде позбавлений житла. Також посилається на те, що позивачі є його близькими родичами, будучі зацікавленими в вирішенні справи в їх інтересах протягом часу спільного проживання в приміщенні, жодного разу не повідомляли про наявність цього спору. При цьому, умисно створили йому перешкоди в отриманні поштового відправлення про виклик до суду.

Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Засадничими принципами цивільного судочинства, як відомо, є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їхня достатність та переконливість.

Верховний Суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи в жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК Української РСР строки.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним зі способів захисту житлових прав фізичних осіб. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Проте у цій справі відсутні докази обставинам, зазначеним у позові, оскільки позивачами факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин не доведено належними та допустимими доказами.

Таким чином позовні вимоги до ОСОБА_1 є безпідставні.

Оскільки інші відповідачі апеляційні скарги не подавали, в частині що стосується їхніх прав та обов`язків рішення суду в апеляційному порядку не переглядалось.

Таким чином апеляційна скарга підлягає задоволенню тільки в частині відмови у задоволенні позову до ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Печерського районного суду м.Києва від 23 серпня 2019 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 овича до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В решті заочне рішення Печерського районного суду м.Києва від 23 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник