Провадження № 2/947/424/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2022 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.М.

представника позивача адвоката Чебаненко О.А.

представника відповідача адвоката Казарян І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального провадження цивільну справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Горбачук Галини Борисівни, про визнання договору дарування та застосування наслідків недійсності договору, -

ВСТАНОВИВ:

1.Стислий виклад вимог і заперечень (аргументів) учасників справи

Позивач просить суд визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 26.03.2020 року ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , зареєстрований приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горбачук Галиною Борисівною у реєстрі №230 та застосувати наслідкі недійсності договору у вигляді скасування державної реєстрації права власності на вищевказане майно за відповідачем.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладаючи договір дарування , єдиного належного йому, майна своєму онукові, позивач помилявся стосовно обставин, що мають істотне значення щодо правової природи та наслідків правочину, намагаючись укласти договір довічного утримання, згідно якого його онук буде доглядати його а також у випадку потреби надавати вказане майно для проживання.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, наполягав на тому, що рішення про подарунок спірного майна було прийнято позивачем свідомо та з розумінням того що у вказаної квартирі проживають і далі будуть проживати саме відповідач із сім`єю, так як у користуванні позивача є інше майно в якому він проживає разом з дружиною, а крім того, жодних умов дарування пов`язаних із наданням обдарованим дарувальнику допомоги або права користування квартирою, як під час обговорення можливості укладення договору так і при укладенні договору , не обговорювалось.

2. Процесуальні дії у справі

Позовна заява надійшла до Київського районного суду м. Одеси 09.07.2021 року ( а/с 2 ) та оплачена судовим збором у розмірі 908,00 грн.(а/с 1 ).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.07.2021 року головуючим визначено Луняченко В.О. ( а/с 60).

Ухвалою суду від 21.07.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження ( а/с 61 ).

Також ухвалою суду від 21.07.2021 року було частково задоволено клопотання позивача , подане одночасно із позовом ( а/с 65) та оплачене судовим збором у розмірі 454,00 грн. (а/с 64), про забезпечення позову, та вжиті заходи забезпечення позову шляхом: заборони суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно спірного майна (а/с 70).

Ухвалою суду від 11.10.2021 року задоволено клопотання позивача про зобов`язання приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Горбачук Г.Б. надати до суду копія договору дарування від 26.03.2020 року (а/с 100 ), яке було виконане належним чином 11.11.2021 року (а/с 145).

13.10.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву (а/с 105).

У засіданні 18.11.2021 року, за участю сторін, закрите підготовче провадження із призначенням справи до судового розгляду по суті ( а/с 183).

У судових засіданнях 26.10.2021 та 21.06.2022 року допитані свідки, заявлені стороною позивача: позивач ОСОБА_1 як свідок, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ( а/с 198 ) а також ОСОБА_5 .

У судовому засіданні 18.05.2022 року допитані свідки, заявлені стороною відповідача, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а/с 209).

3. Фактичні обставини, встановлені судом та оцінка доказів

Як встановлено у судовому засіданні 26 березня 2020 року ОСОБА_1 подарував , належну йому на праві власності, на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого, Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради від 28 березня 2003 року, Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , своєму онуку ОСОБА_2 , шляхом укладення договору дарування, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горбачук Г.Б. ( а/с 49).

У п.4 Договору зазначено що вказана частина квартири, як спільне майно подружжя, подарована за письмовою згодою ( а/с 155) дружини дарувальника ОСОБА_5 .

Зазначена квартира, згідно технічного паспорту є трьохкімнатною, житловою площею 39,3 кв.м, загальною площею 65,7 кв.м ( а/с 150), та згідно вищевказаного свідоцтва про право власності на житло належала у рівних частках ОСОБА_1 та його сину ОСОБА_3 (а/с 148).

Під час судового засідання сторонами не заперечувалось та підтверджується поясненнями свідків, що у спірної квартирі протягом майже 26 років проживали ОСОБА_3 зі своєю сім`єю дружиною ОСОБА_6 , та їх син ОСОБА_8 і донькою. Після розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , останній у 2019 році залишив квартиру, і там залишились проживати ОСОБА_6 , яка згодом, разом із донькою, переїхала до своєї матері у с. Чорноморка, Одеської області, а також ОСОБА_2 , його дружина ОСОБА_7 , а з 2020 року їх син ОСОБА_9 .

З 1993 року позивач спірною квартирою не користувався, постійно проживав разом з дружиною ОСОБА_5 , останній час за адресою у АДРЕСА_2 , у однокімнатної квартирі, яка належить дружині.

З пояснень позивача та свідка ОСОБА_5 , за пропозицією останньої, таємно від сина ОСОБА_3 , позивач вирішив передати належну йому частину квартири онуку, який зі своєю сім`єю проживав в даної квартирі, та під час обговорення даної пропозиції , враховуючи погане почуття позивача а також доволі часті сварки позивача з дружиною, коли остання виганяє чоловіка з дому , було обговорено, що онук надає можливу матеріальну допомогу діду на лікування а при необхідності дає можливість проживати в однієї з кімнат даної квартири. Конкретні питання допомоги або яка кімната надається не обговорювалось. Нотаріус говорила що проводиться оформлення договору дарування,але позивач та свідок юридично не обізнані та не розуміли різницю, але при зверненні діда до онука із проханням пожити у квартирі, відповідача відмовив та пояснив, що дід більше не власник а тому не має жодних прав.

Відповідач та свідки з його боку мати ОСОБА_6 та дружина ОСОБА_7 , у судовому засіданні розповідали, що ОСОБА_5 , яка була засмучена поведінкою сина ОСОБА_3 щодо залишення сім`ї , постійно наполягала на тому, щоб невістка із онуком залишались проживати у спірної квартири, а після того як ОСОБА_6 переїхала до своєї матері, з метою недопущення можливого продажу квартири сином , запропонувала на сімейної пораді, таємно від сина, подарувати частину квартиру онуку, як подарунок на весілля , з чим зразу погодився і позивач. Жодних обговорень умов подарунку догляду або залишення права проживання діда, не обговорювалось.

Після укладення договору відповідач зареєстрував за собою право власності, та продовжив вільно користуватись квартирою, тобто здійснив всі дія направлені на прийняття подарунку, але згодом, коли ОСОБА_3 дізнався про даний факт та вчинив сварку із батьками, останні і вирішили змінити своє ставлення до даного договору. Жодних намірів вселення діда чи батька до квартири не було, з подібними проханнями до відповідача або його дружини взагалі ніхто не звертався.

Свідок ОСОБА_3 пояснив, що йому не було відомо про спірний договір, а після розірвання шлюбу була домовленість про тимчасове проживання його дружини та дітей у вказаної квартирі, а сам він почав проживати окремо у с. Прилиманськое , Одеської області. З часом дружина та діти повинні були з`їхати до іншого місця проживання у с. Чорноморка, де у матері дружини є двохповерховий будинок, який допомагали добудовувати він та позивач. Згодом йому поскаржився батько що онук його не пускає до квартири, яка є їх власністю і тоді йому стало відомо про укладений договір, який він вважає незаконним. На пропозицію суду щодо визначення права користування квартирою між співвласниками з метою проживання на визначеної частині належної свідку його батька, свідок пояснив що відповідач не має право там проживати.

Свідку ОСОБА_4 , яка є онучкою позивача та двоюрідною сестрою відповідача, безпосередньо про договір дарування , на час його обговорення та укладення, відомо не було, вона проживає поруч з дідом і бабкою, у квартирі яка подарована бабкою, надає допомогу діду та бабці , та з їх слів їй відомо про обставини укладеного та оспорюваного договору.

Позивач та свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні не змогли точно пояснити коли намагались здійснити потрапляння до спірної квартири з перешкодою у цьому відповідачем.

4. Норми права , якими врегульовані спірні правовідносини

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Правовідносини пов`язані із укладенням та визнанням недійними правочинів ( у тому числі договору дарування ) врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків ( ч.1 ст. 202 ЦК України).

Згідно ч.1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 204 правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу ( ч.1 ст. 215 ЦПК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування ( ч.1 ст. 216 ЦК України).

За змістом ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до умов , визначених у ст. 749,750,751 ЦК України, при укладенні договору довічного утримання, сторони мають право визначити всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача, зобов`язати набувача забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду), здійснити грошову оцінку матеріального забезпечення.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність ( ч.1 ст. 717 ЦК України). Частиною другою вказаної статті визначено, що договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка ( ч.4 ст. 722 ЦК України).

5. Обґрунтування мотивів рішення суду с оцінкою аргументів сторін

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під ПОМИЛКОЮ розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Таким чином будь який правочин, враховуючи наявність презумпції правомірності, вважається дійсним, поки не буде доведена його недійсність, тобто тягар доведеності у даному випадку законодавець покладає на особу, яка оспорює правочин.

У даному випадку, на думку суду, стороною позивача не були надані належні і допустимі докази того що під час укладення договору дарування дарувальник ( позивач ) дійсно помилявся щодо природи правочину його оплатності та правових наслідків.

Суд критично ставиться до пояснень свідків з обох сторін, стосовно обставин обговорення умов договору, так як позивач та його дружина є зацікавленими особами у визнання договору недійним а відповідач, його мати та дружина також є зацікавленими у залишенні частини квартири у власності відповідача.

Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не були учасниками відповідних перемов та про всі обставини їм відомо лише зі слів заінтересованих осіб.

Враховуючи вищевикладене суд оцінює самі по собі дії всіх учасників правочину не проживання у спірної квартирі позивача тривалий час, що може свідчить про невелику ймовірність обговорення можливого у подальшому бажання проживання у вказаної квартирі діда, якому відомо що у квартирі постійно проживає сім`я онука, та ще і малолітня дитина, що також підтверджується і фактом того, що сам позивач зазначає, що між сторонами не визначалась конкретна кімната для можливого проживання. Також загальність пояснень позивача стосовно поняття того, яким чином обговорювались питання «догляду» без обговорень конкретної допомоги грошами, фізичною допомогою або безпосереднім «доглядом». Погодження позивача з тим, що нотаріусом у його присутності розповідалось про те, що здійснюється саме дарування нерухомості, на думку суду, ставить під сумнів твердження про нерозуміння позивачем під час укладення договору «що саме відбувається».

Все вищевикладене дозволяє суду прийти до обґрунтованого висновку, що під час розгляду справи стороною позивача не було належними та допустимими доказами доведена наявність у нього помилки стосовно істотних умов і природи укладеного договору дарування , що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Враховуючи що вимоги про скасування державної реєстрації є похідними від основної вимоги вони також не підлягають задоволенню.

Крім того, суд, проаналізувавши пояснення, надані у судовому засіданні стороною позивача ( їм самим та представником ) вважає що не було будь-яких підтверджень також і щодо обману дарувальника іншою стороною правочину а також стосовно навмисного укладення сторонами удаваного правочину, а тому не зважаючи на право суду, у випадку встановлення певних обставин самостійно визначатись з ефективним способом захисту права, приходить до висновку відсутність у даному випадку виявлених порушень права яки потребують захисту іншим способом.

6.Розподіл судових витрат

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У статті 137 ЦПК України визначені витрати на професійну правничу допомогу: 1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ).

У даному випадку факт відмови у задоволенні позову є підставою для відмови у задоволенні вимог про стягнення на користь позивача понесених ним судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ), третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Горбачук Галини Борисівни ( зареєстроване місце роботи: АДРЕСА_5 ), про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , укладеного 26.03.2020 року ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , зареєстрованого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горбачук Галиною Борисівною у реєстрі №230 та застосування наслідків недійсності договору у вигляді скасування державної реєстрації права власності.

Повне судове рішення буде складено протягом десяти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено судом 01.07.2022 року.

Суддя Луняченко В. О.