провадження № 22-ц/824/415/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Мариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 лютого 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2014 року ПАТ "Універсал Банк" звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 28.02.2008 року між ВАТ "Універсал Банк", назву якого було змінено на ПАТ "Універсал Банк", та ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір № 003-2008-463, відповідно до умов якого відповідачу був наданий кредит на суму 59857, 63 доларів США із сплатою процентів у розмірі 11, 95 % річних (базова процентна ставка), а також Кредитний договір № 003-2008-464, відповідно до умов яких відповідачу були надані кредити на суму 50000, 00 доларів США із сплатою процентів у розмірі 12, 95 % річних. Для забезпечення виконання кредитних зобов`язань між Банком та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений Договір поруки № 003-2008-463-Р/1 та Договір поруки № 003-2008-464-Р/1, відповідно до умов яких відповідачка поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Позивач свої зобов`язання за Договорами виконав у повному обсязі, кредитні кошти надав, але відповідачі належним чином не виконують свої зобов`язання за договорами, не здійснюють щомісячне погашення кредиту та не сплачують відсотки у розмірах і у строки, передбачені договорами. Відповідачам неодноразово Банком надсилалися вимоги про сплату боргу, але до цього часу заборгованість не сплачена. На підставі викладеного позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому, після збільшення позовних вимог, просить суд стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ "Універсал Банк" заборгованість за кредитними договорами станом на 24 листопада 2014 року у загальній сумі 145 406, 87 доларів США, що еквівалентно 2 195 091,19 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 654, 00 грн.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25.12.2014 року позовні вимоги задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ "Універсал Банк" заборгованість за Кредитними договорами № 003-2008-463 та № 003-2008-464 від 28.02.2008 року на загальну суму 145 406, 87 доларів США, що у гривневому еквіваленті по курсу НБУ становить 2 195 091, 19 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 654, 00 грн.

21.01.2015 року відповідачка ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення, посилаючись на те, що вона не мала можливості з`явитися до суду 25.12.2014 року, оскільки доглядає за хворим чоловіком і в цей день викликала лікаря до нього, що позбавило її можливості подати свої заперечення на позов та докази по справі, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору. На підставі викладеного відповідачка вимушена звернутися до суду з даною заявою, в якій просить скасувати заочне рішення суду від 25.12.2014 року та призначити справу до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.02.2015 року задоволено заяву відповідачки і заочне рішення суду від 25.12.2014 року скасовано, справу призначено до розгляду у загальному порядку.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16.03.2015 року провадження по цивільній справі № 2-2011/15 за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу - зупинено до набрання законної сили рішенням суду по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ "Універсал Банк" про визнання договору поруки припиненим, що знаходиться на розгляді в Оболонському районному суді м. Києва.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06.02.2020 року відновлено провадження у цивільній справі за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Рішенням Деснянського районного суд м. Києва від 08 лютого 2021 року позовні вимоги Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Універсал Банк" заборгованість за Кредитними договорами № 003-2008-463 та № 003-2008-464 від 28.02.2008 року на загальну суму 145 406, 87 доларів США, що у гривневому еквіваленті по курсу НБУ становить 2 195 091, 19 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь АТ «Універсал Банк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 111, 00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 111, 00 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 1716, 00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1716, 00 грн.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , через представника - ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуально права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

При цьому, зазначає, що судом першої інстанції не розглянуто клопотання апелянта про відкладення судового засідання на підставі карантину, та призначено справу до судового розгляду, чим порушено її права та вимоги законодавства. Наголошує на тому, що ОСОБА_1 мала бажання скористатися правом на подання відзиву, зустрічного позову та надання і витребування необхідних доказів в обґрутування своєї позиції, однак, у зв`язку із карантином не мала можливості зібрати всі докази. Крім того, зазначає, що судом першої інстанції неодноразово було призначено судові засідання на дати, коли представник відповідача 2 не мала реальної можливості бути присутньою у зв`язку із зайнятістю в інших судових засіданнях та громадській діяльності. Апелянт вважає, що її доводи щодо відводу головуючого судді в суді першої інстанції в даній справі у контексті об`єктивного критерію в повній мірі не перевірені та не спростовані. Також апелянт вказує на те, що позивачем не було виконано умови п. 1.1. кредитних договорів щодо свого обов`язку надання предмету кредиту, а саме - видачі кредиту на умовах договору, як обов`язкової умови для виникнення у позичальника обов`язку з його повернення, а відтак, кредитний договір є неукладеним.

Наголошує на тому, що позивачем не підтверджено факту видачі грошових коштів за кредитними договорами та не надано належних та допустимих доказів щодо суми фактично сплачених коштів в погашення заборгованості за основною сумою боргу та нарахованими відсотками.

Окрім вищевикладеного, апелянт просила суд апеляційної інстанції дослідити та дати оцінку доказам, доданим до позовної заяви. А також апелянт просила встановити нові обставини, які полягають в тому, що укладені Договори поруки № 003-2008-463-Р/1 та № 003-2008-464-Р/1 для забезпечення виконання зобов`язань Позичальником за Кредитними договорами від 28 лютого 2008 року між Банком та Відповідачем є припиненими згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

11 червня 2021 року до суду надійшов відзив позивача, поданий представником - ОСОБА_4 , згідно якого позивач просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити. При цьому щодо посилань апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального законодавства зазначає, що не зважаючи на тривалий розгляд справи, судом першої інстанції було задоволено клопотання відповідача про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву для уникнення порушення його прав. При цьому відзив до суду подано не було. Щодо доводів апелянта про неврахування думки щодо дат судових засідань, зазначає, що відповідач був належним чином повідомлений про судові засідання. Вказує на те, що наведені представником відповідача підстави для відводу судді не знайшли свого підтвердження та не відповідали дійсності, оскільки суддею при розгляд справи було дотримано усіх вимог процесуального законодавства. Вважає, що твердження апелянта щодо заперечень проти доказів, використаних судом першої інстанції, не заслуговують на увагу. Позивач переконаний, що апелянтом не надано жодних доказів, які б підтверджували її позицію, доводи апелянта побудовані на припущеннях та не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги. Щодо посилання апелянта на необхідність дослідження та оцінки доказів, позивач вважає, що відповідач мала можливість подати відзив на позовну заяву під час розгляду справи в суді першої інстанції, утім даним правом не скористалася. А відтак, така вимога апелянта є безпідставною та може свідчити про зловживання представником відповідача процесуальними правами та затягуванням розгляду даної справи. Щодо позиції апелянта про необхідність дослідження нових доказів, звертає увагу суду на те, що, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року в справі №756/16542/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .. Отже вона вже зверталася до Оболонського районного суду м. Києва з позовом про визнання поруки припиненою.

Учасники справи, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції було встановлено, що 28.02.2008 року між ВАТ "Універсал Банк" (назву якого змінено на ПАТ "Універсал Банк"), з однієї сторони, та відповідачем ОСОБА_3 , з другої сторони, був укладений Кредитний договір № 003-2008-463.

Відповідно до умов Кредитного договору № 1 Банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 59 857, 63 доларів США, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 11, 95 % річних (базова процентна ставка). Відповідно до п. 1.1.1 Кредитного договору за користування кредитними коштами понад встановлений строк (або термін погашення) нараховується підвищена процентна ставка у розмірі 35, 85 % річних.

Крім того, 28.02.2008 року між ВАТ "Універсал Банк" (назву якого змінено на ПАТ "Універсал Банк"), з однієї сторони, та відповідачем ОСОБА_3 , з другої сторони, був укладений Кредитний договір № 003-2008-464.

Відповідно до умов Кредитного договору № 2 Банк зобов`язався надати Позичальнику грошові кошти у розмірі 50 000, 00 доларів США, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12, 95 % річних (базова процентна ставка). Відповідно до п. 1.1.1 Кредитного договору за користування кредитними коштами понад встановлений строк (або термін погашення) нараховується підвищена процентна ставка у розмірі 38, 85 % річних.

Банк виконав свої зобов`язання у повному обсязі, а саме: у порядку, передбаченому Кредитними договорами, видав відповідачу кредитні кошти шляхом банківського переказу коштів на його рахунок, а саме вказані кошти було перераховано на рахунок № НОМЕР_1 , що підтверджується випискою по рахунку відповідача ОСОБА_3 та заявами на видачу готівки від 28.02.2008 року.

В свою чергу позичальник зобов`язався сплачувати проценти за користування кредитом, повернути кредит у визначені договором терміни, а також виконати інші свої зобов`язання згідно Кредитних договорів.

Відповідно до п. 5.2.5 Кредитного договору Банк має право достроково вимагати повернення кредитних коштів у повному обсязі у випадку прострочення сплати чергового платежу і не усунення позичальником порушень протягом 30 календарних днів з дати відправлення кредитором повідомленні на адресу позичальника з вимогою усунути порушення.

03.03.2012 року відповідача ОСОБА_3 було повідомлено про необхідність усунути порушення умов кредитного договору та сплатити проценти за користування кредитом, але жодних дій на виконання вимоги вчинено відповідачем не було.

Враховуючи порушення зобов`язань, встановлених Кредитними договорами щодо сплати процентів та щомісячних платежів за кредитами, відповідач ОСОБА_3 зобов`язаний повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти.

Загальна сума заборгованості по Кредитному договору № 1 станом на 21.11.2014 року становить 79 404, 06 доларів США, що за курсом НБУ становить 1 198 699, 55 грн., з яких:

- прострочена заборгованість по кредиту 419, 94 доларів США, що еквівалентно 6 339, 50 грн.; сума дострокового стягнення кредиту - 56 324, 98 доларів США, що еквівалентно 850 293, 16 грн.; відсотки - 22 384, 50 доларів США, що еквівалентно 337 920, 88 грн.; підвищені відсотки - 274, 64 доларів США, що еквівалентно 4 146, 01 грн.

Загальна сума заборгованості по Кредитному договору № 2 станом на 21.11.2014 року становить 66 002, 81 доларів США, що за курсом НБУ становить 996 391, 64 грн., з яких:

- прострочена заборгованість по кредиту 2 166, 41 доларів США, що еквівалентно 32 704, 56 грн.; сума дострокового стягнення кредиту - 38 382, 59 доларів США, що еквівалентно 579 431, 26 грн.; відсотки - 23 366, 55 доларів США, що еквівалентно 352 746, 13 грн.; підвищені відсотки - 2 087, 26 доларів США, що еквівалентно 31 509, 69 грн.

Крім того, для забезпечення виконання зобов`язань позичальником за кредитними договорами 28.02.2008 року між банком та відповідачем ОСОБА_1 були укладені Договори поруки № 003-2008-463-Р/1 та № 003-2008-464-Р/1.

Згідно п. 1.1 Договорів поруки, ст. 553 ЦК України поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Пунктом 1.3 Договору передбачено, що поручитель відповідає перед позивачем у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами Кредитного договором.

Згідно із п. 1.4 Договорів поруки поручитель і боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28.11.2019 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Універсал Банк», третя особа: ОСОБА_3 про визнання договорів поруки припиненими - відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ПАТ "Універсал Банк" є підставними та обґрунтованими, оскільки відповідачі тривалий час не виконують свої зобов`язання за Договорами кредиту та поруки, не здійснюють платежів у рахунок погашення суми кредиту та нарахованих процентів, чим порушують прийняті на себе договірні зобов`язання, а тому з відповідачів солідарно на користь Банку підлягає стягненню заборгованість за кредитними договорами від 28.02.2008 року у загальній сумі 145 406, 87 доларів США, що еквівалентно 2 195 091, 19 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь Банку підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі по 111, 00 грн. та 1716, 00 грн. з кожного.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з висновками суду першої інстанції в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_1 з таких підстав.

Частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (частина перша статті 1048 ЦК України).

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, визначені у статті 554 цього кодексу.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (частина четверта статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 4.2 договорів поруки визначено, що порука припиняється із припиненням всіх зобов`язань боржника за Основним договором, що забезпечуються такою порукою (том 1, аркуші справи 29, 32).

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

Отже, умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором або до припинення всіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя.

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати.

З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662цс15).

Умовами кредитних договорів № 003-2008-463 від 28 лютого 2008 року та № 003-2008-464 від 28 лютого 2008 року передбачений термін повернення кредиту - 10 лютого 2028 року, а також обов`язок з погашення кредиту шляхом виконання окремих зобов`язань з внесення періодичних щомісячних платежів за цим договором згідно з відповідним графіком.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Отже, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Тому, за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через припинення поруки за відповідною частиною основного зобов`язання (див. пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Cуду від 19 червня 2019 року у справі №523/8249/14-ц).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Апеляційним судом встановлено, що 03 березня 2012 року позивачем на адресу ОСОБА_1 було направлено вимоги про погашення заборгованості (а.с. 53,54 т.1), якими також визначено, що у випадку невиконання цієї вимоги термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково на шістдесят перший день з моменту отримання цієї вимоги. Дані вимоги отримані відповідачем ОСОБА_1 09 березня 2012 року, що підтверджується рекомендованими поштовими повідомленнями (а.с.59,60 т.1).

Отже, таким чином банком було змінено кінцевий строк виконання кредитних зобов`язань, який у зв`язку з невиконанням вимог про дострокове повернення кредиту слід вважати таким, що настав 09 травня 2012 року(61 день).

Верховний суд у своїх правових висновках неодноразово наголошував, що при вирішенні таких спорів суд має брати до уваги, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов`язання, то в разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором, строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися із моменту порушення позичальником строку виконання зобов`язання згідно з такими умовами чи у зв`язку із застосуванням банком права на вимогу про повернення кредиту достроково порушення встановленого банком строку дострокового повернення позичальником кредиту.

Тобто, пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту і сплати відсотків за користування ним кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання й міг пред`явити позов до поручителя протягом 6 місяців, починаючи від дати порушення позичальником установленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, позивач пред`явив позов до поручителя про солідарне стягнення заборгованості лише 17 липня 2014 року, тобто поза межами шестимісячного строку визначеного ч.4 ст. 559 ЦК України.

Отже, враховуючи вищевикладені норми права та встановлені обставини колегія суддів дійшла висновку про те, що порука є припиненою, відповідно до вимог ч.4 ст. 559 ЦК України.

Поряд з цим, апеляційний суд критично оцінює заперечення позивача з цього приводу, які він мотивує рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28.11.2019 року, яким в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Універсал Банк», третя особа: ОСОБА_3 про визнання договорів поруки припиненими - відмовлено, оскільки підставою для визнання поруки припиненою у цьому спорі була зміна відсоткової ставки позивачем у односторонньому порядку і будь які інші підстави припинення поруки під час розгляду справи Оболонським районним судом не досліджувалися і будь які інші обставини не встановлювалися.

А відтак, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості, а також в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» судового збору підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Поряд з цим, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3 колегія суддів вважає законним та обґрунтованим, зважаючи на таке.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором Банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.02.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» (назву якого змінено на ПАТ "Універсал Банк"), з однієї сторони, та відповідачем ОСОБА_3 , з другої сторони, був укладений Кредитний договір № 003-2008-463.

Відповідно до умов Кредитного договору № 1 Банк зобов`язався надати Позичальнику грошові кошти у розмірі 59 857, 63 доларів США, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 11, 95 % річних (базова процентна ставка). Відповідно до п. 1.1.1 Кредитного договору за користування кредитними коштами понад встановлений строк (або термін погашення) нараховується підвищена процентна ставка у розмірі 35, 85 % річних.

Крім того, 28.02.2008 року між ВАТ "Універсал Банк" (назву якого змінено на ПАТ "Універсал Банк"), з однієї сторони, та відповідачем ОСОБА_3 , з другої сторони, був укладений Кредитний договір № 003-2008-464.

Відповідно до умов Кредитного договору № 2 Банк зобов`язався надати Позичальнику грошові кошти у розмірі 50 000, 00 доларів США, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12, 95 % річних (базова процентна ставка). Відповідно до п. 1.1.1 Кредитного договору за користування кредитними коштами понад встановлений строк (або термін погашення) нараховується підвищена процентна ставка у розмірі 38, 85 % річних.

Банк виконав свої зобов`язання у повному обсязі, а саме: у порядку, передбаченому Кредитними договорами, видав відповідачу кредитні кошти шляхом банківського переказу коштів на його рахунок, а саме вказані кошти було перераховано на рахунок № НОМЕР_1 , що підтверджується випискою по рахунку відповідача ОСОБА_3 та заявами на видачу готівки від 28.02.2008 року.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про неукладеність кредитних договорів та неналежність доказів щодо отримання кредитних коштів, колегія суддів розцінює критично, виходячи з такого.

Позичальник протягом тривалого часу виконував свої зобов`язання щодо погашення чергових місячних платежів, що вбачається з розрахунку заборгованості та не було спростовано відповідачами.

09.03.2012 року відповідачем ОСОБА_3 було отримано повідомлення від банку (вимогу) про необхідність усунути порушення умов кредитного договору та сплатити проценти за користування кредитом. Проте, жодних дій, які б свідчили про те, що кредитні правовідносини між ним та банком відсутні (в силу не укладення договору) і ним не визнаються, вчинено відповідачем не було.

Що ж до неналежності поданих позивачем доказів, суд апеляційної інстанції зауважує наступне.

Верховний Суд у своїй постанові від 28.02.2018 у справі № 806/1033/17 та Верховний Суд України в ухвалі від 17.02.2015 у справі №К/80056294 зазначили, що неістотні недоліки в оформленні первинних документів не є такими, що нівелюють правове значення первинного документа та реальність господарської операції. За правовою позицією зазначених судів, окремі недоліки в оформленні первинних документів не спростовують наявності у підприємства відповідних господарських операцій. Відсутність реквізитів первинних документів ще не означає їх дефектність; відсутність деталізації в первинних документах не є підставою для визнання нереальності господарських операцій.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тих обставин, що подані позивачем заявки на видачу готівки не містять підпису позивача, а підпис, який в них міститься йому не належить суду надано не було. Клопотань щодо проведення почеркознавчих експертиз для встановлення і підтвердження цих обставин відповідачами теж не заявлялося.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_3 є підставними та обґрунтованими, оскільки відповідач тривалий час не виконує свої зобов`язання за Договорами кредиту, не здійснює платежів у рахунок погашення суми кредиту та нарахованих процентів, чим порушує прийняті на себе договірні зобов`язання, а тому з відповідача на користь Банку підлягає стягненню заборгованість за кредитними договорами від 28.02.2008 року у загальній сумі 145 406, 87 доларів США, що еквівалентно 2 195 091, 19 грн.

Крім того, в апеляційній скарзі викладено заперечення на ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2020 року та 08 лютого 2021 року, якими відмовлено представнику відповідача ОСОБА_2 у задоволенні заяви про відвід судді Лісовської О.В.

Відповідно до ст. 352 ЦПК учасники справи (а також інші особи, якщо суд вирішив питання про їхні права та обов`язки) мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

У ст. 353 ЦПК наведено вичерпний перелік ухвал суду, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду. Серед них немає ухвали, яка постановлюється за підсумками розгляду заяви про відвід судді. Із цього випливає висновок, що ухвала суду першої інстанції, якою вирішено питання відводу судді, може бути оскаржена тільки одночасно з оскарженням рішення суду по суті справи.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо невмотивованості вказаних ухвал, колегія суддів виходить з такого.

Статтею 36 ЦПК України визначено підстави для відводу (самовідводу) судді, а саме: він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 40 ЦПК України питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість.

Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.

У заяві від 16 жовтня 2020 року представник відповідача зазначав, що суддя Лісовська О.В. вчиняла дії на позбавлення відповідачів конституційного права на ефективний судовий захист їх прав, свобод та інтересів шляхом закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Оскільки судом першої інстанції проігноровано та не розглянуто клопотання відповідача ОСОБА_1 про відкладення судового засідання у зв`язку з карантином.

Однак, суд апеляційної інстанції критично оцінює вказані посилання апелянта, який вважав дану обставину підставою для відводу головуючого судді в суді першої інстанції.

У ст. 189 ЦПК України визначено завдання і мету підготовчого провадження - забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Підготовче судове провадження - це важливий складник судочинства, спрямований на створення умов для такого розгляду.

Підготовче засідання проводиться судом з повідомленням учасників справи (ч. 1 ст. 197 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 198 ЦПК України суд відкладає підготовче засідання, зокрема, у випадках, визначених ч. 2 ст. 223 цього Кодексу, зокрема, у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

З огляду на зміст указаних норм права, повторна неявка належним чином повідомленого про дату та час підготовчого засідання учасника справи за загальним правилом не перешкоджає проведенню підготовчого засідання.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Деснянського районного суду від 06 лютого 2020 року було відновлено провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду у підготовчому засіданні на 25 березня 2020 року (т. 1, а.с. 212).

Разом з тим, 24 березня 2020 року представником відповідача ОСОБА_2 подано до суду клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 25 березня 2020 року (т. 1, а.с. 219).

Згідно довідки, яка міститься в матеріалах справи, засідання, призначене на 25 березня 2020 року, було відкладено на 30 квітня 2020 року (т. 1, а.с. 222).

29 квітня 2020 року представником відповідача ОСОБА_2 подано до суду клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 30 квітня 2020 року (т. 1, а.с. 234).

Згідно довідки, яка міститься в матеріалах справи, засідання, призначене на 30 квітня 2020 року, було відкладено на 03 червня 2020 року (т. 1, а.с. 235).

02 червня 2022 року представником відповідача ОСОБА_2 подано клопотання до суду про відкладення судового засідання, призначеного на 03 червня 2020 року (т. 2, а.с. 5).

А відтак, враховуючи повторність неявки відповідача та її представника у призначені підготовчі засідання, зважаючи на положення статей ч. 2 ст. 198 ЦПК України та ч. 2 ст. 223 цього Кодексу, суд першої інстанції в ухвалі Деснянського районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року про закриття підготовчого провадження та призначення до судового розгляду дійшов вмотивованого висновку про можливість проведення підготовчого засідання за відсутністю апелянта.

Щодо вказаних представником відповідача підстав для відводу головуючого судді у зв`язку із тим, суддя Лісовська О.В. вже розглядала дану справу і в судді вже склалися певні суб`єкивні внутрішні переконання щодо цих правовідносин сторін, що може зашкодити всебічному, повному, неупередженому та об`єктивному розгляду справи та прямо суперечить ст. 36 ЦПК України, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до частини 1 статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо:

1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Крім того, суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених частиною 1 статті 37 цього Кодексу, а саме: суддя, який брав участь у вирішенні справи в суді першої інстанції, не може брати участі в розгляді цієї самої справи в судах апеляційної і касаційної інстанцій, а так само у новому розгляді справи судом першої інстанції після скасування рішення суду або ухвали про закриття провадження у справі.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, у даній справі було прийнято судом у тому ж складі заочне рішення, яке у подальшому за заявою сторони відповідача було скасовано і справу призначено до розгляду у загальному порядку.

А відтак, враховуючи норму ч. 1 ст. 37 ЦПК України, суддя може брати участь у вирішенні даної справи.

Отже, враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції зроблено вірний висновок про відсутність передбачених нормами законодавства підстав для відводу головуючого судді в суді першої інстанції в даній справі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано обґрунтовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Інші доводи апеляційної скарги, також на законність рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_3 не впливають, оскільки спрямовані на переоцінку доказів та побудовані на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішення не повній мірі ґрунтуються на вимогах закону та відповідають обставинам справи.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 не повною мірою відповідає обставинам справи, а висновки, викладені в ньому в цій частині, зроблені із порушенням норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову в частині позовних вимог Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, а також в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» судового збору.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги та апеляційна скарга підлягають частковому задоволенню, тому судові витрати за апеляційний розгляд у розмірі 5 481 (п`ять тисяч чотириста вісімдесят одну) грн. підлягають стягненню з позивача на користь держави, так як апелянт звільнена від сплати судового збору, пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 50%, що становить 2 740,50 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 лютого 2021 року в частині задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, а також в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» судового збору - скасувати та ухвалити нове судове рішення в цій частині.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 лютого 2021 року суду - залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Універсал Банк» на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 740 (дві тисячі сімсот сорок) грн. 50 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова