Ухвала

29 червня 2022 року

м. Київ

справа № 465/6420/15

провадження № 61-5346св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Дундар І. О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

треті особи: Головне територіальне управління юстиції у Львівській області, Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», ОСОБА_3

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду міста Львова від

30 жовтня 2018 року у складі судді Мартинишин М. О. та постанову Львівського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_2 , треті особи: Головне територіальне управління юстиції у Львівській області, Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», ОСОБА_3 , про витребування майна та визнання права власності.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що згідно з договором купівлі-продажу квартири від 18 травня 2009 року, вона придбала у ОСОБА_4 квартиру

АДРЕСА_1 .

Проте рішенням Франківського районного суду міста Львова від 31 липня

2012 року у ОСОБА_1 витребувано вказану квартиру на користь ОСОБА_3 , який надалі продав її відповідачу ОСОБА_2 .

У зв`язку з тим, що рішення Франківського районного суду міста Львова від

31 липня 2012 року, на підставі якого ОСОБА_3 набув у власність спірну квартиру, за результатами перегляду за нововиявленими обставинами скасовано рішенням Франківського районного суду міста Львова від 21 квітня 2015 року,

а у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про витребування майна відмовлено, позивач просила витребувати належну їй квартиру від

ОСОБА_2 як добросовісного набувача на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, оскільки квартира вибула з її володіння поза її волею.

З огляду на викладене та з урахуванням уточнення позовних вимог від 14 квітня 2017 року ОСОБА_1 просила:

витребувати у ОСОБА_2 на її користь приміщення квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 30,7 кв. м;

визнати за нею право власності на приміщення квартири

АДРЕСА_2 , загальною площею 30,7 кв. м.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 30 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 16 лютого

2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Витребувано у ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 приміщення квартири

АДРЕСА_3 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на приміщення квартири АДРЕСА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1 103,00 грн.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив

з того, що вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Отже, скасування рішення суду, на підставі якого ОСОБА_3 набув спірне нерухоме майно у власність, а надалі відчужив його ОСОБА_2 , є достатньою правовою підставою для пред`явлення позивачем ОСОБА_1 вимоги до відповідача ОСОБА_2 про витребування майна, оскільки майно вибуло із власності позивача поза її волею. При цьому, для витребування майна від добросовісного набувача не має правового значення зміна цільового призначення об`єкта спірного нерухомого майна.

Аргументи учасників справи

У березні 2021 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу,

в якій з урахуванням уточненої касаційної скарги від 27 травня 2021 року просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про витребування майна та визнання права власності.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суди не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17;

відповідач придбав спірну квартиру в особи, яка не мала права на відчуження такого майна, та за обставинами справи об`єктивно не знав і не міг знати про відсутність у ОСОБА_3 повноважень на відчуження спірної квартири, тобто ОСОБА_2 є добросовісним набувачем нерухомого майна. Захист порушеного права у цій справі можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у набувача. Водночас віндикація як спосіб захисту права власності застосовується, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном. Таким чином, право на звернення до суду з вимогою про витребування майна від набувача має власник цього майна. Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 31 липня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 04 лютого 2013 року, спірне житлове приміщення було витребувано у позивача на користь ОСОБА_3 . Тобто, фактично рішенням суду було припинено право власності позивача на спірну квартиру, а новим власником визнано саме

ОСОБА_3 . На момент укладення договору купівлі-продажу квартири

АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 використав належну йому на підставі рішення суду правомочність власника майна щодо розпорядження своїм майном. Тому, на підставі договору купівлі продажу від

10 липня 2013 року, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , право власності на спірну квартиру перейшло до відповідача;

суди не врахували існування презумпції правомірності набуття права власності та не спростували її;

право власності ОСОБА_2 ніким не оспорено, реєстрація права власності не скасована, договір купівлі-продажу від 10 липня 2013 року, на підставі якого відповідач набув право власності, в судовому порядку недійсним не визнаний, а правових підстав вважати цей договір нікчемним немає. Даних про вчинення будь-якою особою правопорушення щодо оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири в матеріалах справа немає. Таким чином, на час укладення договору купівлі-продажу від 10 липня 2013 року позивач не була власником майна, а твердження про те, що спірна квартира вибула із володіння власника поза його волею, є безпідставним. Відсутність у позивача правого статусу власника спірної квартири виключає можливість застосування норм статті 388 ЦК України;

суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки доводам відповідача про те, що у площах квартир, придбаних за договором купівлі-продажу від 18 травня 2009 року, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , та договором купівлі-продажу від 10 липня 2013 року, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , існує розбіжність. Також суттєва розбіжність є і у вартості придбаних за вказаними договорами квартир: за договором купівлі-продажу від 18 травня 2009 року ціна квартири становить 8 561,00 грн, а за договором купівлі-продажу від 10 липня

2013 року 255 776,00 гри. З урахуванням наведеного, представник відповідача у суді першої інстанції заявляв клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи для ідентифікації об`єкта (квартири АДРЕСА_2 ). Проте суд безпідставно відмовив у задоволенні зазначеного клопотання.

У червні 2021 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу,

в якому вона просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що:

доводи ОСОБА_2 про неврахуванням апеляційним судом висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду від

27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17, є необґрунтованими. Спірні правовідносини у справі № 904/8186/17 та у справі, що переглядається, є різними за предметом спору, підставами позову, зміст позовних вимог, фактичними обставинами справи та матеріально-правовим регулювання;

спосіб захисту порушеного права позивача, передбачений статтею 388 ЦК України, є належним, оскільки обставини справи підтверджують статус власника позивача щодо спірного майна (квартири), а також вибуття цього майна з володіння позивача поза її волею;

аргументи відповідача щодо розбіжності у площах та у вартості квартир, придбаних за договором купівлі-продажу від 18 травня 2009 року, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , та договором купівлі-продажу від 10 липня 2013 року, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , є необґрунтованими, на законність судових рішень не впливають;

в основу інституту витребування майна від добросовісного набувача покладено можливість захисту прав власникам майна, з володіння якого майно вибуло поза його волею, шляхом пред`явлення, позову про витребування майна безпосередньо у кінцевого добросовісного набувача.Утакому випадку не потребується визнання недійсними усіх наступних правочинів щодо відчуження спірного майна чи скасування реєстрації права власності, що є неефективними в цьому випадку способами, захисту прав власника. Таким чином, доводи ОСОБА_2 про те, що його право власності ніким не оспорено, реєстрація права власності не скасована, а договір, на підставі якого він набув право власності на квартиру, недійсним не визнавався, безпідставні.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2021 року касаційну скаргу

ОСОБА_2 залишено без руху, надано строк для усунення недоліків касаційної скарги. Запропоновано особі, яка подала касаційну скаргу подати уточнену касаційну скаргу разом з доданими до неї матеріалами, відповідно до кількості учасників справи, яка має відповідати вимогам статей 389, 392 ЦПК України, та документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

27 травня 2021 року ОСОБА_2 усунув недоліки касаційної скарги, надіславши до суду документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, та уточнену касаційну скаргу із зазначенням підстав касаційного оскарження.

Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2021 рокувідкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені

в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 02 червня 2021 року вказано, що доводи касаційної скарги містять підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначено, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17.

Фактичні обставини справи

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 18 травня 2009 року

ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 .

В цілому квартира складалась з однієї житлової кімнати та кухні загальною площею 28,5 кв. м, житловою площею 20,6 кв. м, та комори у підвалі площею

2,0 кв. м.

На підставі цього договору купівлі-продажу ОСОБА_1 зареєструвала

у встановленому законом порядку право власності на вказану квартиру.

Згідно з наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 28 січня 2010 року ОСОБА_1 надано дозвіл на використання власної квартири АДРЕСА_2 , як нежитлового приміщення.

Наказом Департаменту містобудування Львівської міської ради від 04 серпня

2011 року № А-264 ОСОБА_1 затверджено вимоги до архітектурно-планувальної частини проєкту реконструкції вказаної квартири під промтоварний магазин з влаштування входу на місці віконного прорізу.

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 31 липня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 04 лютого 2013 року, у позивача ОСОБА_1 витребувано зазначену квартиру на користь ОСОБА_3 та визнано за ним право власності на спірну квартиру.

10 липня 2013 року між ОСОБА_3 (продавцем) та відповідачем

ОСОБА_2 (покупцем) укладено договір купівлі-продажу квартири

АДРЕСА_2 .

Надалі на підставі свідоцтва про право власності від 14 липня 2014 року відповідач ОСОБА_2 зареєстрував своє право власності на магазин (приміщення спірної квартири) площею 30,7 кв. м за адресою: АДРЕСА_4 .

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 21 квітня 2015 року, яке набрало законної сили, скасовано рішення Франківського районного суду міста Львова від 31 липня 2012 року за нововиявленими обставинами, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про витребування майна відмовлено.

Позиція Верховного Суду

У пункті 5 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений

у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року в справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18), зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі

№ 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) конкретизовано вищевказаний висновок та зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають

у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним

і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, однаковими.

У справі № 904/8186/17, на висновки в якій є посилання в касаційній скарзі, ТОВ «НІКА 97» звернулося з позовом до ТОВ «СВІТЛАНА-2000», Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради про визнання права власності на будівлю кафе площею 148,6 кв. м на АДРЕСА_5 , скасування в реєстрі прав власності на нерухоме майно запису від 15 серпня2005 року про державну реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно за ТОВ «СВІТЛАНА-2000». Отже, предметом спору у вказаній справі були вимоги юридичної особи до іншої юридичної особи та Департаменту комунальної власності Кам`янської міської ради про визнання права власності на будівлю кафе, скасування запису про державну реєстрацію права власності. Підставою позову було те, що спірне майно

у 2000 році було внесено до статутного фонду позивача його засновником ТОВ «Світлана - 2000», що відповідно до статті 12 Закону України «Про господарські товариства» свідчить про набуття позивачем права власності на це майно. Проте відповідач, не визнаючи право власності позивача, у 2005 році незаконно зареєстрував право власності на спірне майно за собою, про що позивачу стало відомо під час здійснення іншого судового провадження. Також позивач вважав, що правовою підставою для захисту його порушеного права шляхом визнання правомірно набутого ще у 2000 році права власності на майно є норма статті

392 ЦК України.

У справі, що переглядається, предметом спору є вимоги ОСОБА_1 про витребування майна (квартири) на підставі статті 388 ЦК України у добросовісного набувача ОСОБА_2 , який придбав його у ОСОБА_3 , та визнання права власності на це майно. Підставою позову є вибуття майна з власності позивача ОСОБА_1 поза її волею до ОСОБА_3 на підставі рішення Франківського районного суду міста Львова від 31 липня 2012 року, яке надалі було скасовано рішенням Франківського районного суду міста Львова від 21 квітня 2015 року за нововиявленими обставинами. Також позивач у цій справі посилається на те, що ОСОБА_3 , який продав спірне майно ОСОБА_2 , не мав права на це майно, оскільки судове рішення, відповідно до якого він витребував майно

у ОСОБА_1 , було скасовано з підстав того, що заповіт, складений на його ім`я, визнано недійсним.

Таким чином, правовідносини у справі № 904/8186/17, на висновки Верховного Суду у якій як на підставу касаційного оскарження посилається ОСОБА_2 , та у справі, що переглядається, за суб`єктним складом, предметом і підставами позову, фактичними обставинами справи, матеріально-правовим регулюванням спірних відносин не є подібними.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, Верховним Судом встановлено,

що висновки щодо застосування норми права, які викладені у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17 та на які посилається заявник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, що не є подібними до правовідносин у справі, яка переглядається, колегія суддів доходить висновку про необхідність закриття касаційного провадження на підставі пункту

5 частини першої статті 396 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 396, 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі № 465/6420/15-ц за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду міста Львова від 30 жовтня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від

16 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Головне територіальне управління юстиції у Львівській області, Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», ОСОБА_3 , про витребування майна та визнання права власності, закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді М. М. Русинчук

Н. О. Антоненко

І. О. Дундар