Справа № 752/2146/22
Провадження № 2-о/752/161/22
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21 лютого 2022 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Хоменко В.С.

з участю секретаря - Павлюх П.В.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,

в с т а н о в и в:

01.02.2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису, в якому просила суд видати обмежувальний припис строком на 2 роки стосовно кривдника ОСОБА_2 , яким визначити заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього обов`язки, а саме: заборонити наближатися кривднику ОСОБА_2 протягом двох років на відстань ближче 50 м до неї, її доньки ОСОБА_3 та онука ОСОБА_4 .

Свої вимоги мотивувала тим, що з ОСОБА_2 вживає алкогольні напої та б`є її, її дочку - ОСОБА_3 , обзиває їх та онука, котрий є інвалідом, чим завдає великих страждань. Зазначила, що всі можливі заходи впливу на ОСОБА_2 вичерпані, до них кожну неділю приїжджає поліція, два роки вони ходять по судах, але добитись нічого не можуть.

У зв`язку з тим, що у неї існують побоювання за своє життя і здоров`я, а також за життя та здоров`я доньки та онука, вимушена звернутись до суду.

Ухвалою судді від 15.02.2022 року відкрито провадження в даній справі (а.с. 39).

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 підтримала свою заяву про видачу обмежувального припису та просила її задовольнити.

Заінтересована особа в судове засідання не з`явився.

Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису.

Вислухавши пояснення заявника, її доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і її вирішення її, суд приходить до висновку про те, що заява підлягає відмові у задоволенні із наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису визначений главою 13 розділу IV "Окреме провадження" ЦПК України.

Відповідно до ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Відповідно до ч. 1 ст. 3502 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

Відповідно до ст. 24 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Пунктами 3, 6, 7, 8, 17 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено, що домашнє насильство діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

За п. 7 ч. 1 ст. 1 "Про запобігання та протидію домашньому насильству" обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом прав спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкуватися з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи) (ч. 3 ст. ст. 26, п. 9 ч. 1 ст. 1 цього Закону).

Наявність чи відсутність ризиків в поєднанні з доведеним фактом вчинення особою домашнього насильства є основною і фактично єдиною підставою для застосування чи не застосування обмежувального припису.

"Оцінка ризиків" та "наявність ризиків" - є основними обставинами, які повинні бути встановленні судом для ухвалення законного та обґрунтованого рішення в справах про видачу обмежувального припису.

У відповідності до ст. 3506 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" на строк від одного до шести місяців.

Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09.12.2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 року в справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексі України про адміністративне правопорушення та Кримінальним кодексом України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 3 Закону № 2229-VIII дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб:

1) подружжя; 2) колишнє подружжя; 3) наречені; 4) мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); 5) особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; 6) особи, які мають спільну дитину (дітей); 7) батьки (мати, батько) і дитина (діти); 8) дід (баба) та онук (онука); 9) прадід (прабаба) та правнук (правнучка); 10) вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); 11) рідні брати і сестри; 12) інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); 13) діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; 14) опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; 15) прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відтак, з одного боку з огляду на характер вчиненого насильства у сім`ї держава зобов`язана сприяти припиненню домашньому насильству, наданню допомоги та захисту постраждалої особи, відшкодуванню їй завданої шкоди (п. 12 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»), з іншого, забезпечити належне розслідування випадків домашнього насильства з метою притягнення, в разі обґрунтованих підстав, до відповідальності кривдників, обумовити зміну їхньої поведінки.

Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. ст. 76-78, 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 6 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд зазначає, що обмежувальні заходи для кривдника в значній мірі пересікаються з відповідними правами, визначеними «Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод», зокрема: його правом на справедливий суд, що гарантує швидкий та неупереджений розгляд справи з ухваленням остаточного рішення як умови правової визначеності в можливих спірних відносинах; правом на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, яке за приписами ст. 8 Конвенції передбачає обов`язок органів державної влади здійснити втручання у здійснення цього права лише згідно із законом для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб; правом на вільне володіння майном (ст. 1 протоколу 1 Конвенції).

В кожному конкретному випадку за наслідком оцінки ризиків для постраждалою особи слід виходити з наявності або відсутності конкуренції прав всіх учасників, останнє, зокрема, можливе в разі загрози життю особи - що є найвищою цінністю, співмірності застосованих заходів обмеження із об`єктивною потребою задля виконання функцій протидії насильству.

Так, у матеріалах справи відсутній вирок про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_2 за нанесення ОСОБА_1 легких тілесних ушкоджень. Заявником надано постанови суду про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства по відношенню до неї (а.с. 17-25).

Разом з тим, судом встановлено, що також вбачається з матеріалів справи, що заявник ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 та бабусею ОСОБА_4 (а.с. 96, 97).

З матеріалів заяви вбачається та не заперечно учасниками справи, що ОСОБА_2 проживає за місцем проживання й заявника: АДРЕСА_1 , разом із донькою заявника без реєстрації шлюбу, проте, вказаний будинок має різні входи, і заявник та родина її доньки проживають окремо.

Також, з матеріалів справи вбачається, зокрема, встановлено постановами Голосіївського районного суду м. Києва від 02.04.2021 року та 07.04.2021 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 постійно виникають конфлікти, оскільки ОСОБА_1 заважає спокійно жити, здійснює тиск, морально знищує, а ОСОБА_2 недолюблює (а.с. 6-9).

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 входять до переліку осіб, передбаченого ст. 3 Закону № 2229-VIII, проте, не проживають спільно із, не пов`язані спільним побутом та не мають взаємних прав і обов`язків, мають тривалі конфлікт між собою на фоні особистої неприязні.

Вбачається, що Голосіївським районним судом м. Києва ОСОБА_2 був неодноразово притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП.

Зазначені дії ОСОБА_2 були визнані домашнім насильством психологічного та фізичного характеру щодо потерпілої ОСОБА_1 .

Зважаючи на викладене, оскільки у діях ОСОБА_2 встановлено ознаки домашнього насильства, та після притягнення його до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, як вбачається з матеріалів справи, ситуація не змінилась, до нього може бути застосований такий захід як обмежувальний припис.

Разом з тим, застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Звертаючись до суду за видачею обмежувального припису, ОСОБА_1 просила встановити його на 2 роки і саме відстань 50 м для заборони ОСОБА_2 наближатися до неї, її доньки та онука.

Однак, заявником заявлена вимога при зверненні до суду про застосування обмежувального припису у спосіб, не передбачений законом. Доказів про те, що дійсно обмежувальний припис необхідно видати саме на 2 роки і необхідно встановити саме відстань 50 м для заборони ОСОБА_2 наближатися до заявника, її доньки та, в розпорядження суду заявником також надано не було. Останніх не було здобуто й під час розгляду заяви.

Крім того, з наявних у справі судових рішень, вбачається, що донька заявника та її онук заперечували проти факту вчинення ОСОБА_2 щодо них домашнього насильства.

До того ж, обмежуваний припис у формі таких заходів жодним чином не припиняє та не запобігає домашньому насильству, оскільки як встановлено в ході розгляду справи, заявник та кривдник проживають в одному будинку, який хоч і має два входи, але з урахуванням встановлення 50-тиметрового обмеження, обмежить право ОСОБА_2 на проживання та користування будинком, до якого останній був вселений за згодою його власника, що також позбавить його можливості користування житлом та вільного пересування.

Таким чином, з огляду на обставини справи, обмежувальний припис у формі заборони ОСОБА_2 заборони наближатися кривднику ОСОБА_2 протягом двох років на відстань ближче 50 м до заявника, її доньки ОСОБА_3 та онука ОСОБА_4 , не виконує запобіжну функцію і не направлений на попередження вчинення насильства.

При цьому, п. 2 ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом є, зокрема, такий захід як усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи.

Саме такий захід був би ефективним засобом захисту прав ОСОБА_1 , виходячи з обставин справи та відносин, що виникли між нею та ОСОБА_2 .

Однак, про застосування саме такого обмежувального припису заявниця не просила.

Крім того, на думку суду, ОСОБА_1 реалізувала своє право на звернення до поліції із заявами про вчинення адміністративних правопорушень, за її зверненням було складено відповідні матеріали, котрі були направлені до суду й розглянуті судом в установленому чинним законодавством порядку. В той же час, ОСОБА_1 не позбавлена права звернення до суду із позовом про відшкодування шкоди, якщо вважає, що діями ОСОБА_2 їй завдано майнової та/або моральної шкоди.

З урахуванням викладеного, суд надходить до висновку про відмову у задоволенні заяви.

На підставі вищевикладеного, Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", керуючись ст. ст. 3-13, 17, 43, 49, 76-82, 258, 262Ю 264, 265, 268, 273, 3501 - 3508, 352 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.С. Хоменко