Справа № 202/2263/21
Провадження № 2/202/232/2022
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 червня 2022 року місто Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого судді Марченко Н.Ю. за участю секретаря судового засідання Пономаренка М.М., позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Томського О.Ф., відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у праві користування кімнатою в гуртожитку та виселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, про визнання права користування жилим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування кімнатою в гуртожитку, та виселення, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням збільшених позовних вимог (а.с. 66-69) зазначив, що 14 листопада 2003 року Дніпропетровським домобудівельним комбінатом РБЕУ «Наш дім» на його ім`я як інваліда І групи був виданий ордер на право вселення до кімнати АДРЕСА_1 .

Після отримання ордера він вселився та постійно мешкав у даній кімнаті. Питання щодо його виселення ніхто ніколи не ставив. На даний час гуртожиток перебуває на балансі КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради.

З січня 2021 року ОСОБА_2 без його дозволу проживає в належній йому кімнаті гуртожитку, скориставшись тим, що його колишня дружина надала їй ключі.

Також ОСОБА_2 вселила до цієї кімнати своїх двох синів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Відповідачі добровільно виселятися з кімнати гуртожитку відмовляються, у зв`язку з чим він вимушений проживати тимчасово у своїх знайомих.

Отже, посилаючись на незаконне зайняття відповідачами, які для нього є сторонніми особами, належної йому кімнати в гуртожитку та порушення його прав на житло, позивач просить усунути йому перешкоди в користуванні кімнатою АДРЕСА_1 , виселивши відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з вказаного житла без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2021 року позов ОСОБА_1 був прийнятий до розгляду та відкрите загальне позовне провадження.

В свою чергу, відповідачем ОСОБА_2 був поданий зустрічний позов (а.с. 88-95), в якому зазначено, що у березні 2018 року позивач передав їй ключі від кімнати АДРЕСА_1 , тим самим вселивши її та її синів. Вона тривалий час проживає в спірній кімнаті, сплачує комунальні послуги.

Отже, посилаючись на те, що вона вселилася до кімнати в гуртожитку з відома та за згодою наймача, тривалий час проживає в цьому житлі, іншого житла не має, а позивач більше трьох років у спірній кімнаті не мешкає та не має будь-яких домовленостей з представником власника житла щодо збереження на ним права користування жилим приміщенням, відповідач просить визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування кімнатою АДРЕСА_1 , шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення та визнати за нею право користування вказаним жилим приміщенням.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 вересня 2021 року зустрічний позов ОСОБА_2 був прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 .

Під час підготовчого провадження представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Виприком С.О. був поданий відзив на первісний позов ОСОБА_1 , в якому він полягає на тому, що доводи позивача про мешкання ОСОБА_2 у спірній кімнаті з січня 2021 року не відповідають дійсності, так як сам позивач на початку березня 2018 року передав їй ключі від кімнати в гуртожитку. Факт проживання ОСОБА_2 у кімнаті гуртожитку з березня 2018 року підтверджується показаннями свідків та декларацією, укладеною з лікарем 25.11.2019 року. ОСОБА_1 після передання ключів ОСОБА_2 у кімнаті гуртожитку не мешкав. При цьому відповідач надавала позивачу кошти на оплату комунальних послуг. Ніяких перешкод у користуванні спірним житлом вона позивачу не створювала. Позивач має інше житло. Також звертає увагу, що датою народження позивача в паспорті зазначено ІНФОРМАЦІЯ_1 , а в посвідченні інваліда 26.06.1968 року, що, на думку відповідача, ставить під сумнів правомірність видачі позивачу ордера на житлове приміщення як інваліду.

Натомість позивачем був поданий відзив на зустрічний позов ОСОБА_2 , в якому він наполягає на тому, що ані він, ані власник житла, в тому числі Комунальне підприємство «Жилсервіс-5», на балансі якого перебуває гуртожиток, не надавали згоди на вселення відповідачів до спірної кімнати. Також просить врахувати, що ОСОБА_2 взагалі є неналежним позивачем в частині вимог про визнання його таким, що втратив право користування житлом, та виселення.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 19 жовтня 2021 року у справі було закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Томський О.Ф. свій позов підтримали, а проти зустрічного позову ОСОБА_2 заперечували.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Виприк С.О. в судовому засіданні позов ОСОБА_1 не визнали та наполягали на задоволенні її зустрічного позову.

В подальшому адвокатом Виприком С.О. була подана заява про завершення розгляду справи в його відсутність, проти чого відповідач у судовому засіданні 07.06.2022 року не заперечувала.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з?явилися, однак надали заяви про розгляд справи в їх відсутність, в яких позов ОСОБА_1 не визнали та підтримали позов ОСОБА_2 .

Третя особа - Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради про розгляд справи було повідомлено, явку свого представника в судове засідання не забезпечило.

Допитаний у судовому засіданні як свідок ОСОБА_7 пояснив, що товаришує з ОСОБА_1 . Останній проживав разом зі співмешканкою по АДРЕСА_2 . Приблизно в серпні 2018 року від ОСОБА_1 дізнався, що його співмешканка вивезла з кімнати всі речі. Після цього у серпні на початку вересня 2018 року він перевіз ОСОБА_1 до його колишньої дружини та дочки за адресою: АДРЕСА_3 . Ближче до зими ОСОБА_1 хотів повернутися до гуртожитку. Однак на початку весни 2019 року дізнався від ОСОБА_1 , що в його кімнаті мешкає ОСОБА_8 , яку впустила колишня дружина ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що мешкає в гуртожитку по АДРЕСА_4 . ОСОБА_1 її сусід. З осені 2018 року ОСОБА_1 мешкав у своєї дочки, так як співмешканка вивезла всі речі з кімнати та його проживання там стало неможливим. Останній час в кімнаті ОСОБА_1 мешкає ОСОБА_2 . З цього приводу ОСОБА_1 викликав поліцію, намагався її виселити.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснила, що її батько ОСОБА_1 проживав у гуртожитку по АДРЕСА_4 . Коли його співмешканка вивезла всі речі, батько став мешкати в їх з матір`ю квартирі. Навесні 2018 року до матері прийшла подруга ОСОБА_2 , попросила пожити в гуртожитку.

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що в березні 2018 року до неї в гості прийшла подруга ОСОБА_2 , яка розповіла, що в неї важке становище з житлом. Колишній чоловік ОСОБА_1 запропонував ОСОБА_2 свою кімнату в гуртожитку. Протягом трьох років претензій щодо проживання ОСОБА_2 в гуртожитку не було.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснив, що мешкає разом з ОСОБА_11 та йому відомо, що її колишній чоловік ОСОБА_1 сам запропонував ОСОБА_2 мешкати в його кімнаті.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що первісний позов ОСОБА_1 є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_2 є безпідставним та задоволенню не підлягає з огляду на наступне:

Судом установлено, що 14 листопада 2003 року Дніпропетровським домобудівельним комбінатом РБЕУ «Наш дім» на ім`я ОСОБА_1 був виданий ордер про надання йому житлової площі в гуртожитку кімнати АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного ордера позивач з 18.11.2003 року зареєстрований та проживав за вказаною адресою.

Також судом установлено, що на теперішній час вищевказаною кімнатою в гуртожитку користується відповідач ОСОБА_2 та її сини ОСОБА_4 , 1999 року народження, та ОСОБА_3 , 2002 року народження.

Вирішуючи наявний між сторонами спір щодо користування кімнатою в гуртожитку, суд враховує, що згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У частині 1 статті 395 ЦК України визначено, що речовими правами на чуже майно є , зокрема, право володіння та право користування (сервітут).

Відповідно до статті 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду (частина 3 статті 397 ЦК України).

Відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Так, главою 29 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним; власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (статті 387, 391 ЦК України).

Відповідно до вимог статті 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.

Статтею 129 ЖК України передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Положеннями статті 61 ЖК України, яка визначає порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, також передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

За змістом статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до частини 1, 2 статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Виходячи з вказаних положень закону, особа може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у випадку, коли вона була відсутня в ньому понад шість місяців і без поважних причин.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

У даному випадку поняття «майно» має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес по суті теж захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

В статті 8 Конвенції також закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України», ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

В пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом , не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається необхідним у демократичному суспільстві. Будь-яка особа, якій загрожує виселення, повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися згідно із законом, воно повинне мати легітимну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві. Якраз необхідність у демократичному суспільстві і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути відповідними і достатніми; для такого втручання має бути нагальна суспільна потреба, а втручання - пропорційним законній меті.

Отже, у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Тобто має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна зробити висновок, що втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, можливе, якщо воно переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Суд ураховує, що спірна кімната у гуртожитку була виділена в 2003 році у встановленому порядку позивачу ОСОБА_1 та його право користування цим житлом власником цього житла в особі Дніпровської міської ради, а також Комунальним підприємством «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, на балансі якого воно перебуває, не оспорюється.

На час звернення до суду з позовом та розгляду справи позивач категорично заперечує проти проживання та користування відповідачами належною йому кімнатою в гуртожитку.

Суд бере до уваги, що відповідач та її повнолітні діти, які проживають разом із нею, не належать до членів сім`ї позивача у розумінні статті 3 Сімейного кодексу України.

Крім того, суд бере до уваги, що договір піднайму житлового приміщення в гуртожитку між сторонами в належній формі не укладався.

Відтак, суд вважає, що позовні вимоги позивача про усунення йому перешкод у користуванні кімнатою в гуртожитку шляхом виселення відповідачів без надання іншого житла є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

В той час як зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 є безпідставними і не можуть бути задоволенні.

Так, відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом із тим, відповідач, звернувшись із зустрічним позовом про визнання позивача таким, що втратив право користування кімнатою в гуртожитку, та визнання за нею права користування цим житловим приміщенням, не надала належних та допустимих доказів на підтвердження свого права користуванням цим житлом.

Суд бере до уваги, що ордер на зайняття спірної кімнати у гуртожитку відповідачам не видавався, договір найму (піднайму) з ними у встановленому порядку також не укладався.

Отже, відповідачами не доведена правомірність користування ними спірною кімнатою в гуртожитку, яка була виділена позивачу.

Доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що позивач у березні 2018 року сам передав їй ключі від кімнати в гуртожитку, куди вона вселилася з його згоди, не спростовують неправомірність користування відповідачами цим житлом на час розгляду справи, оскільки позивач як законний володілець (наймач) цього житла вправі у будь-який час вимагати усунення йому перешкод у користуванні своїм майном, у тому числі шляхом виселення відповідачів без надання іншого житла. Тим більше, що між сторонами немає договірних відносин з приводу цього житла.

Само по собі проживання відповідачів у спірній кімнаті та сплата комунальних послуг не свідчить про виникнення в них права користування цим житлом.

Посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що позивач більше трьох років не мешкає в спірній кімнаті та має інше житло не є підставою для визнання позивача таким, що втратив право користування кімнатою в гуртожитку та визнання права користування за відповідачем, оскільки позивач не проживає в спірній кімнаті гуртожитку саме через проживання в ній відповідачів та його право користування цим житлом, в тому числі виданий йому ордер, власником житла та іншими уповноваженими на те особами не оспорюється, його право користування житлом у встановленому порядку не було припинено.

Суд вважає, що своїми діями, які полягають у проживанні без законних підстав у спірній кімнаті та відмові виселитися, відповідачі порушують законне право позивача на володіння та користування цим житлом, а тому він обґрунтовано звернувся до суду з позовом про виселення відповідачів.

На переконання суду, виселенням відповідачів зі спірної кімнати гуртожитку не буде порушено їх право на житло, а також це не поставить під загрозу їх соціальний статус та не призведе до виникнення негативних для них наслідків, оскільки на відміну від позивача, який є інвалідом першої групи з дитинства та не має в м. Дніпрі іншого власного житла, відповідачі не мають законного права на зайняття спірного житла, мають інше зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_5 , можливість працювати та забезпечувати свої потреби, в тому числі житлові.

Суд вважає, що такий ступінь вручання в права відповідачів як їх виселення зі спірного житла є менш надмірним, аніж тягар, який покладено на позивача зайняттям відповідачами належної йому кімнати в гуртожитку, оскільки позивач, будучи інвалідом першої групи та маючи законне право на користування кімнатою в гуртожитку, через користування цим житлом відповідачами не може ним вільно користуватися, вимушений вишукувати собі інше житло, що безперечно створює для нього негативні умови.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що виселенням відповідачів зі спірної кімнати в гуртожитку не буде порушено баланс пропорційності втручання у право на повагу до приватного життя та житла у розумінні статті 8 Конвенції про захист людини і основоположних свобод, оскільки у цій конкретній справі превалює законне право позивача, що передбачене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, та позивач також має право на захист свого житла, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном.

За таких обставин у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання за нею права користування жилим приміщенням та визнання позивача таким, що втратив право користування кімнатою в гуртожитку, та його виселення необхідно відмовити, задовольнивши первісний позов ОСОБА_1 про усунення йому перешкод у користуванні кімнатою в гуртожитку шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у праві користування кімнатою в гуртожитку та виселення задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні кімнатою в гуртожитку: виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, про визнання права користування жилим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування кімнатою в гуртожитку, та виселення відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду безпосередньо або через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи) протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , 1968 року народження, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 .

Третя особа: Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, , м. Дніпро, просп. Богдана Хмельницького, 14.

Суддя Н.Ю. Марченко