Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2022 року Подільський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Анохіна А.М.

при секретарях - Позднякові В.С., Йогансен К.Д.,

за участі представника позивача - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації.

Просить визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію народного депутата ОСОБА_3 інформацію, розповсюджену народним депутатом ОСОБА_4 на брифінгу народного депутата України в прес-центрі Апарату Верховної Ради України 25 травня 2017 року, а саме: «… невідомо з якого дива раптом з`являється народний депутат ОСОБА_6 , який починає здійснювати не просто тиск, а втручатися в з`ясування відносин між колишнім подружжям, який починає оприлюднювати лікарську таємницю відносно дітей пані ОСОБА_7 , який починає всюди супроводжувати її колишнього чоловіка, який починає фактично використовувати свої депутатські повноваження для того, щоб вирішити абсолютно приватну історію, яка нічого не має спільного ні з депутатськими обов`язками ОСОБА_8 , ні з його міжнародними представницькими мандатами, ні з тією фракцією, яку він представляє в парламенті … родина, як я з`ясував в ході свого депутатського прийому від пані ОСОБА_9 , потерпає від психологічного тиску, який здійснюється паном ОСОБА_8 , як народним депутатом … це не справа народного депутата, втручатися в такого роду сімейні відносини, а тим більше супроводжувати і здійснювати тиск на органи влади, на органи опіки, перебувати в питаннях свого товариша в районній адміністрації, в школі, в органах опіки, надсилати запити, оприлюднювати лікарську таємницю, поширювати цю інформацію про медичний стан без згоди матері і так далі …»

Зобов`язати народного депутата ОСОБА_4 спростувати поширену ним недостовірну інформацію відносно народного депутата ОСОБА_3 , у спосіб, ідентичний способу її поширення, а саме шляхом оголошення на брифінгу народного депутата України в прес-центрі Апарату Верховної Ради України, протягом десяти днів з дня набрання рішенням суду законної сили, повідомлення наступного змісту: «Повідомляю, що інформація про народного депутата ОСОБА_3 , яка була розповсюджена мною на брифінгу народного депутата України в прес-центрі Апарату Верховної Ради України 25 травня 2017 року, а саме щодо втручання в з`ясування відносин між колишнім подружжям, щодо так званого «оприлюднення лікарської таємниці» відносно дітей, щодо використання повноважень для вирішення «приватної історії», щодо так званого психологічного тиску з боку народного депутата ОСОБА_8 на родину ОСОБА_9 , щодо тиску на органи влади, щодо супроводження в школі та органах опіки - все це є недостовірною інформацією та не відповідає дійсності.

Визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію народного депутата ОСОБА_3 інформацію, розповсюджену ОСОБА_5 на брифінгу народного депутата України в прес-центрі Апарату Верховної Ради України 25 травня 2017 року, а саме: «… мой бывший муж привлек в частный такой семейный спор народного депутата ОСОБА_10 , который очень сильно давит морально на меня, на мою семью, на представителей органов власти. Конкретно приходил в органы опеки, в органы Голосеевской администрации, то есть и решения которые принимаются, уже принимаются не в интересах детей моих, а в интересах депутата, и, скажем так, идет пиар вот на детях моих».

Зобов`язати ОСОБА_5 спростувати поширену нею недостовірну інформацію відносно народного депутата ОСОБА_3 , у спосіб, ідентичний способу її поширення, а саме шляхом оголошення в прес-центрі Апарату Верховної Ради України, протягом десяти днів з дня набрання рішенням суду законної сили, повідомлення наступного змісту: «Повідомляю, що інформація про народного депутата ОСОБА_3 , яка була розповсюджена мною на брифінгу народного депутата України в прес-центрі Апарату Верховної Ради України 25 травня 2017 року, а саме щодо тиску на мене і мою родину, на органи влади, щодо візиту народного депутата в органи опіки з метою тиску, щодо рішень ухвалених в інтересах народного депутата, щодо піару на моїх дітях - все це є недостовірною інформацією та не відповідає дійсності».

Визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію народного депутата ОСОБА_3 інформацію, розповсюджену народним депутатом ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі Інтернет на своїй сторінці в соціальній мережі «Fаcebook» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме «Замість того, щоб займатися своїми прямими депутатськими обов`язками, ОСОБА_12 використовує свій депутатський вплив для вирішення.... суперечки щодо дітей у чужій сім`ї. Він особисто приходить до Голосіївської районної адміністрації, до органів опіки та особисто втручається в ухвалення рішення щодо участі батька у вихованні дітей. Він наклепницьки стверджував, що були підроблені довідки про психологічний стан дитини».

Зобов`язати народного депутата ОСОБА_4 спростувати поширену ним недостовірну інформацію відносно народного депутата ОСОБА_3 , у спосіб, ідентичний способу її поширення, а саме розмістити протягом десяти днів з дня набрання рішенням суду законної сили на своїй сторінці в соціальній мережі «Fаcebook» повідомлення наступного змісту: «Повідомляю, що інформація про народного депутата ОСОБА_3 , яка була розповсюджена мною на моїй соціальній сторінці мережі «Fаcebook» 25 травня 2017 року щодо використання депутатського впливу для вирішення суперечки в чужій сім`ї, щодо особистого втручання в діяльність і рішення органів опіки є недостовірною інформацією та не відповідає дійсності». А посилання на те що ОСОБА_6 стверджував що були підроблені довідки про психологічний стан дитини» є наклепницькими і не відповідають дійсності.

10 серпня 2017 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Ю.Л. Зарицькій.

31 серпня 2017 року згідно розпорядження та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді О.А. Роман.

19 жовтня 2017 року згідно розпорядження та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді О.В. Васильченко.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 16.11.2017 було відкрито провадження по справі та призначено судове засідання.

07 травня 2021 року згідно розпорядження та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді А.М. Анохіну.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 11.05.2021 прийнято в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації, до провадження. Призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 17.09.2021 закрито підготовче провадження та призначити справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації до судового розгляду по суті на 11 листопада 2021 року о 11 годині 00 хвилин.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги повністю та просив позов задовольнити у повному обсязі з підстав, які викладені у позові.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні проти позову заперечив, просив у позові відмовити, покликався на доводи, зазначені у відзиві на позов та додаткових поясненнях наданих суду.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилася, відзив до суду не направила. В матеріалах справи міститься заява ОСОБА_5 з якої вбачається, що відповідач повідомлена про суть спору та наявність вказаної справи у провадженні Подільського районного суду міста Києва. Судом вжито вичерпних заходів з метою повідомлення відповідача ОСОБА_5 про дату та місце проведення судових засідань та неодноразово справа відкладалася через неявку відповідача. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності відповідача ОСОБА_5 за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Судом встановлено на підставі наданих доказів, що 25 травня 2017 року оспорювана інформація поширена народним депутатом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на брифінгу народного депутата України в прес-центрі Апарату Верховної Ради України. Також, відповідач ОСОБА_4 25 травня 2017 у мережі «Fаcebook» поширив повідомлення (пост) до якого додано копію звернення ОСОБА_5 . Вказані обставини не заперечувалися відповідачем та його представником та підтверджуються відповідними доказами.

Судом достовірно встановлено, що позивач - ОСОБА_13 на момент виникнення спірних правовідносин та на момент поширення оспорюваної інформації обіймав посаду народного депутата України (статус народного депутата з 2007 року по цей час).

Відповідач - ОСОБА_4 на момент поширення оспорюваної інформації обіймав посаду народного депутата України.

Публічний статус позивача та відповідача ОСОБА_4 враховуються судом під час розгляду вказаної справи.

Як вказує відповідач, 25 травня 2017 року в прес-центрі Апарату Верховної Ради України після прийому громадянки ОСОБА_5 було проведено спільний брифінгу народного депутата України. ОСОБА_4 вказав, що публічний виступ був єдиним дієвим механізмом захисту прав та інтересів ОСОБА_5 щодо дій позивача. Також на свої сторінці у мережі «Fаcebook» ОСОБА_4 поширив повідомлення (пост), до якого додано копію звернення ОСОБА_5 а текст посту є коментарем звернення та його критична оцінка ситуації та дій позивача. Публікація посту та виступу на брифінгу містила публічну критику дій позивача щодо направлення відповідних звернень як депутата під час сімейного спору та намагання вплинути на вирішення сімейного спору використовуючи надані владні повноваження народного депутата України

В матеріалах справи міститься копія листа Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації від 20.01.2017 року щодо розгляду депутатського звернення народного депутата України Ар`єва Володимира Ігоровича в інтересах ОСОБА_14 , копія депутатського звернення народного депутата України ОСОБА_3 направленого в.о. Міністру охорони здоров`я України та голові Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації від 26.01.2017, лист ПАТ «Укрзалізниця» від 27.02.2017 року щодо розгляду депутатського звернення народного депутата України ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_14 , копія депутатського звернення народного депутата України ОСОБА_3 направленого Голові правління ПАТ «Укрзалізниця» від 08.02.2017 року.

Вказані звернення стосувалися перевірки скарг ОСОБА_14 на дії психолога Державного закладу «Дорожня клінічна лікарня № 1 станції Київ ДГТО «Південно-західна залізниця» ОСОБА_15 , лікаря ТОВ «Медичний центр «Добробут-поліклініка» ОСОБА_16 , які у ймовірній змові з керівництвом Служби у справах дітей Голосіївської РДА видали сфальсифіковані лікарські висновки без належних на то підстав, чим порушили лікарську етику та здійснили службове підроблення.

За результатами розгляду вказаних депутатських звернень надано відповідь щодо відсутності будь-яких порушень та зазначено про наявність між ОСОБА_17 та ОСОБА_18 конфлікту щодо виховання спільних малолітніх дітей та запропоновано скористатися сімейною медіацією.

Згідно із Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Частиною першою статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 277 ЦК України відповідно до якої негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного - виключено на підставі Закону № 1170-VII від 27.03.2014.

Отже, презумпція недостовірності негативної інформації про особу, передбачена частиною 3 статті 277 ЦК України, втратила свою чинність на підставі Закону №1170-VII від 27.03.2014, виходячи з чого, в силу положень статей 12, 13, 81 ЦПК України позивач повинен довести факт не тільки поширення інформації відповідачем, а й факт її недостовірності, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Проаналізувавши інформацію надані позивачем з брифінгу народного депутата України у прес-центрі Апарату Верховної Ради України та роздруківки скріншотів з інтернет-мережі Facebook, та, встановивши, що в діях відповідачів мало місце реалізація свого конституційного права на вираження своїх поглядів та суспільного інтересу, а не намір поширити недостовірну інформацію з метою приниження ділової репутації позивача, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Разом з тим, відповідно до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до вимог ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд звертає увагу, що в своїй практиці Європейський Суд з прав людини розрізняє факти та оціночні судження.

При дотриманні умов § 2 ст. 10 Конвенції, право вільно передавати інформацію поширюється не лише на "інформацію" та "ідеї", які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі Handysidev.UnitedKingdom).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» також зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Отже, враховуючи висновки Європейського суду з прав людини, суд приходить висновку, що фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд, зокрема у постанові від 20 травня 2019 року у справі №591/7099/16-ц (провадження №61-34159св18), за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Верховний Суд у постанові від 11 лютого 2019 року у справі №725/5585/16-ц (провадження №61-34549св18), вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, зазначив, що суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Якщо суб`єктивну думку, яка є оціночним судженням, висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду, а не спростовувати таку інформацію.

У Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 Комітетом Міністрів Ради Європи, зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини.

Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» тощо, ЄСПЛ підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Європейський суд з прав людини 02.06.2016 року ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

У зазначеному рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого ст. 10 Конвенції.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів.

У справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив: «37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до ч.2 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства».

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц.

У постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 757/33799/15-ц (провадження № 61-2846св18) вказано, що «у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальної сфери, спорту чи в будь-якій іншій галузі). Оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати».

У постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 638/1098/16-ц (провадження № 61-43992св18) зроблено висновки, що «з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу. У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя. У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами».

Судом встановлено, що позивач є публічною особою, відомою у суспільстві: Народний депутат України з 2007 року по цей час.

Відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо позивача є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави та його безпосередні дії становлять суспільний інтерес.

Повертаючись до обставин встановлених судом у цій справі суд зазначає, що поширена відповідачами інформація була викладена як власні погляди, критичні висловлювання та припущення стосовно діяльності позивача як народного депутата України з урахуванням наявності конфліктної ситуації між колишнім подружжям в частині виховання дітей. Така суб`єктивна думка відповідача, з огляду на характер використання мовностилістичних засобів, викладена виключно у формі оціночних суджень та не містить будь-яких конкретних фактів правдивість яких можна перевірити на предмет їх дійсності, та які можуть підлягати спростуванню. Крім того, жодних доказів заподіяння шкоди діловій репутації позивача суду учасниками справи не подано.

Статтею 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Рішенням Конституційного Суду України від 20.01.2012 № 2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення частини другої статті 32 Конституції України, зокрема: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У постанові від 19.09.2018 у справі № 806/3265/17 (Пз/9901/2/18) Велика Палата Верховного Суду наголосила, що особа не може зазнавати безпідставного втручання у особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність житла, таємницю кореспонденції або на її честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Як вбачається зі змісту правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі №725/5585/16-ц (провадження №61-34549св18), від 20 травня 2019 року у справі №591/7099/16-ц (провадження №61-34159св18), поширення відповідачем оціночних суджень не може бути підставою для захисту права позивача на повагу до честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Крім того, суд звертає увагу, що враховуючи вищевикладену практику Верховного Суду, якщо суб`єктивна думка, яка є оціночним судженням, висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду, а не спростовувати таку інформацію.

З урахуванням вищенаведеного, враховуючи те, що висловлена відповідачами інформація були виражена у формі оціночних суджень, критичних зауважень, припущень, а тому такі не є недостовірною інформацією, що відповідно до статті 277 ЦК України підлягає спростуванню.

Крім того, в матеріалах справи відсутнє документальне підтвердження того, що оспорювана інформація безпосередньо вплинула на ділову репутацію позивача. Зокрема, що саме у зв`язку з цим, мало місце погіршення ділової репутації, зниження його рейтингу з боку виборців та те, що поширення відповідачем вищезазначеної інформації спричинило шкоду особистим немайновим благам позивача як учасника суспільних відносин, а відтак така інформація спростуванню, в розумінні вимог статей 277, 278 ЦК України не підлягає.

Разом з тим, суд також зазначає, що спір у цій справі стосується конфлікту між свободою вираження поглядів та захистом честі й гідності особи (дифамаційний спір), у якому цивільно-правовий судовий захист зазначених нематеріальних благ можливий лише при умові одночасного захисту права на свободу слова і масової інформації. Тобто значення будь-якого дифамаційного спору - у досягненні балансу і вирішенні колізії між правом на захист честі, гідності та ділової репутації й спростування недостовірної інформації, з одного боку, і правом на свободу слова і масової інформації, з іншого (рішення ЄСПЛ «Українська Прес-Група проти України» від 29.03.2005).

Для того, щоб втручання держави в здійснення права на вільне висловлення думок вважалось би пропорційним переслідуваній ним меті захисту репутації інших осіб, необхідна наявність об`єктивного зв`язку між спірним твердженням та особою, яка звернулась в суд з позовом про дифамацію. Просто особистих домислів або суб`єктивного сприйняття тої чи іншої публікації в якості дифамаційної недостатньо для встановлення факту, що публікація напряму зачепила інтереси такої особи. В умовах конкретної справи повинно бути дещо таке, що змушує пересічного читача відчути, що спірне твердження в публікації напряму кидає тінь персонально на позивача, або що цей позивач став об`єктом критики (пункт 44 рішення ЄСПЛ «Дюльдін і Кислов проти Росії» від 31.07.2007).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги позивача про визнання недостовірною, та такою, що порушує особисті немайнові права та ділову репутацію позивача спірну у публікації інформацію за недоведеністю. Вимоги про зобов`язання відповідача спростувати недостовірну інформацію, також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від основної, у задоволенні якої судом відмовлено.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.3 ст. 12, та ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 5 та 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено належними, достовірними та достатніми доказами ті обставини, на які позивач посилається як на підставу позову, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд покладає судові витрати на позивача.

Керуючись ст. ст. 3, 28, 34, 64 Конституції України, ст. ст. 200, 269, 277, 297, 302 Цивільного кодексу України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Законом України «Про інформацію», постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1, ст. ст. 4, 12, 76, 81, 89, 110, 133, 141, 259, 265, 268, 273, 289, 354, 355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 26.08.2022.

Суддя А.М.Анохін