Провадження № 2/761/1540/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Бондар О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків в порядку регресу, -

в с т а н о в и в:

31 серпня 2021 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача завдані збитки в порядку регресу у розмірі 2 652,50 грн..

Вимоги обгрунтовані тим, що 26.09.2019 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілів «Мітсубіші», державний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та «Равон», державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль «Равон», державний номер НОМЕР_2 отримав механічні ушкодження.

Як зазначає позивач, постановою Шевченківського районного суду м.Києва від 23.10.2019 року відповідача визнано винним в порушенні ПДР України внаслідок чого було пошкоджено автомобіль «Равон», державний номер НОМЕР_2 .

Факт ДТП страховою компанією ПрАТ «СК «ВУСО», якою було застраховано майнові інтереси власника автомобіля «Равон», державний номер НОМЕР_2 - ОСОБА_4 пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом, було визнано страховим випадком та на підставі страхового акту здійснено страхову виплату в сумі 5 305,00 грн. для ремонту пошкодженого автомобіля «Равон», державний номер НОМЕР_2 .

Транспортний засіб «Мітсубіші», державний номер НОМЕР_1 на момент ДТП був застрахований ПрАТ «УПСК» згідно з Полісом №АО/3144592. Зазначена страхова компанія виплатила ПрАТ СК «ВУСО» страхове відшкодування в розмірі 1 652,50 грн. за вирахуванням франшизи та амортизаційного зносу.

Як зазначає позивач, враховуючи недостатність страхової виплати для повного відшкодування завданої шкоди, відповідач повинен виплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою страхової компанії ПрАТ «УПСК», що складає 2 652,50 грн.

16.11.2020 року між ПрАТ СК «ВУСО» та ФОП ОСОБА_1 було укладено Договір №16/11/2020 про відступлення права вимоги за яким до позивача перейшло право вимоги до відповідача.

В судове засідання позивач не з`явився, звернувся до суду із заявою про слухання справи в його відсутність та просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив, відзив на заявлені вимоги до суду не направив.

Відповідно до ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Позивач у заяві не заперечував проти заочного розгляду справи, тому суд на підставі положень статті 223 та 280 ЦПК України ухвалив про заочний розгляд справи у відсутність сторін.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні, 26.09.2019 року в м.Київ, на вул.Овруцька,6 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля «Равон», державний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 та автомобіля «Мітсубіші», державний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 .

Постановою Шевченківського районного суду м.Києва від 23.10.2019 року (справа №761/39766/19) ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу.

Як зазначено в постанові суду, ОСОБА_2 26 вересня 2019 року о 09:20 год. в м. Києві по вул. Овруцькій,6, керуючи автомобілем «Мітсубіші», державний номер НОМЕР_1 , не дотримався безпечного бокового інтервалу та здійснив зіткнення з автомобілем «Равон», державний номер НОМЕР_2 , що призвело до пошкодження транспортних засобів, тим самим ОСОБА_2 порушив пункт 13.1 Правил дорожнього руху України та вчинив правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП.

Як вбачається з постанови, ОСОБА_2 в судовому засіданні свою вину в порушенні ПДР України визнав.

Крім того, судом встановлено, що постановою Шевченківського районного суду м.Києва від 23.10.2019 року (справа №761/39772/19) ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу.

Як зазначено в постанові суду, 26.09.2019 р. о 09 год. 20 хв., ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «Равон», держномер НОМЕР_2 , по вул. Овруцькій, 6 в м. Києві, не дотримався безпечного бокового інтервалу, внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем «Міцубіші», держномер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, тим самим ОСОБА_3 порушив пункт 13.1 Правил дорожнього руху України та вчинив правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП.

Як вбачається з постанови, ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився.

Постанови набрали законної сили.

За договором добровільного страхування наземного транспорту №7-01 від 18.07.2019 року, ПрАТ «СК «ВУСО» застрахувала майнові інтереси власника автомобіля «Равон», державний номер НОМЕР_2 - ОСОБА_4 пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом.

На підставі страхового акту від 07.10.2019 року ПрАТ «СК «ВУСО» здійснило виплату ОСОБА_4 (на рахунок СТО, яке здійснювало ремонт автомобіля) страхове відшкодування в розмірі 5 305,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №26737 від 07.10.2019 року.

Цивільна відповідальність власника автомобіля «Мітсубіші», державний номер НОМЕР_1 на день дорожньо-транспортної пригоди була забезпечена ПрАТ «УПСК» згідно з полісом №АО3144592 за умовами якого визначено страхову суму (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю - 200 000,00 грн., за шкоду заподіяну майну - 100 000,00 грн., франшиза - 1 000,00 грн.

ПрАТ «УПСК» частково задовольнило заявлену на суму 5 305,00 грн. регресну вимогу ПрАТ «СК «ВУСО» та перерахувало на їх рахунок 1 652,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №10361 від 13.03.2020 року, враховуючи обопільну вину обох учасників ДТП, встановлену відносно ОСОБА_3 постановою Шевченківського районного суду м.Києва від 23.10.2019 року у справі №761/39772/19, відносно ОСОБА_2 - постановою Шевченківського районного суду м.Києва від 23.10.2019 року у справі №761/39766/19 та безумовну франшизу за Полісом №АО/3144592 - 1 000,00 грн.

16.11.2020 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП ОСОБА_1 був укладений Договір №16/11/2020 про відступлення права вимоги за умовами якого до ФОП ОСОБА_1 перейшло право вимоги за Договором №7-01 (страхувальник - ОСОБА_4 ) до боржника ОСОБА_2 на суму 5 305,00 грн.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив на підставі положень статей 1166, 1187 ЦК України та положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» стягнути матеріальну шкоду в порядку регресу з відповідача.

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 1 та ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (ст. 1192 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч.1 - 3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В той же час, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Згідно із статтею 1 зазначеного Закону, забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

За положеннями статті 3 зазначеного Закону, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Велика палата Верховного суду у постанові від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15 дійшла до висновку, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Відтак, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі N 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

За приписами ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частина 1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає випадки в яких страховик має право після виплати страхового відшкодування подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.

Стаття 1194 ЦК України визначає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Положення зазначених норм не передбачають право страховика звернутись із позовом до винуватої особи у випадку недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої шкоди.

Згідно статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:

1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;

3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Відповідно до ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини.

Аналіз судової практики вказує на те, що при ДТП, яка сталася при наявності вини обох водіїв (учасників) має значення ступінь вини кожного з них (це і є обставиною, яка має істотне значення).

Учасники ДТП мають право звернутися до страхової компанії іншого учасника ДТП з заявою про виплату страхового відшкодування. В такому випадку, при наявності обопільної вини, кожна страхова компанія виплачує заявнику 50% від суми завданих збитків.

Відповідно до п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них у частині, заподіяній нею (у порядку часткової відповідальності). У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам.

У пункті 8 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що шкода, завдана кількома особами, відшкодовується кожною з них у частці, завданій нею (у порядку часткової відповідальності).

Позивач не надав доказів, що було встановлено ступінь вини кожного з водіїв, а тому суд при розгляді зазначеної справи вважає що вина кожного водія становить 50%.

Особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (статті 543, 1190 ЦК України). У такому самому порядку відповідають особи, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам.

Спір про відшкодування шкоди, завданої при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК України, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування.

В той же час стаття 12Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає, що розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Отже, оскільки в судовому засіданні встановлено, що судами встановлена вина обох учасників дорожньо-транспортної пригоди, не встановлено ступінь вини кожного водія в ДТП, діюче законодавство не наділяє страхову компанію (чи її правонаступника) звернутись до суду із вимогами про відшкодування різниці між понесеними витратами та сплаченим страховим відшкодуванням, в той же час відповідач не відшкодував франшизу в розмірі 1 000,00 грн., суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених вимог позивача.

Крім того, у відповідності до положень статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволеним вимогам.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У постанові Верховного Суду від 12.02.2020 р. в справі № 648/1102/19 вказано, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За умовами ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження вимог про стягнення судових витрат понесених ФОП ОСОБА_1 у зв`язку з розглядом цієї справи, було надано до суду: копію Договору № 08 від 02.02.2021 року про надання правничої допомоги; копію додаткової угоди № 1 (Акт приймання-передачі правничої допомоги) до договору № 08 від 02.02.2021 року, копію квитанції до прибуткового касового ордера від 02.02.2021 року.

Враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики (затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09.06.2017 року) необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

Надаючи оцінку наведеному в додатковій угоді № 1 (Акт приймання-передачі правничої допомоги) до договору № 08 від 02.02.2021 року, де викладено об`єм виконаних адвокатом робіт та витрачений ним на це час, варто зазначити, що в судове засідання представник позивача не з`явився, а також не надав доказів підготовки заяв та клопотань в межах розгляду даної справи, тому суд приходить до висновку, що відсутні підстави для стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 2 197,00 грн. за представництво інтересів позивача у Шевченківському районному суді м. Києві та витрат на правничу допомогу у розмірі 439,40 грн. за підготовку заяв та клопотань в межах розгляду даної справи у Шевченківському районному суді м. Києві (п. 2 додаткової угоди № 1 від 02.02.2021 року).

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, а також те, що позов підлягає задоволенню лише в частині, суд вважає, що заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, підлягає відшкодуванню за рахунок ОСОБА_2 пропорційно розміру задоволених позовних вимог (37,7%), а тому суд приходить до висновку про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції частково, а саме в сумі 2 153,50 грн.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 1166, 1187, 1188, 1191, 1194 ЦК України, ст. ст. 3-5,7-13,17, 43, 49,76-81,141, 258,262,264, 265, 268, 352-353 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 ) про відшкодування збитків в порядку регресу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 1 000 (одну тисячу) гривень 00 копійок франшизи, 2 153,50 грн. витрат на правову допомогу та 342,32 грн. судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Н.Г. Притула