ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7340/22 Справа № 202/1626/22 Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г.О. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2022 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач разом із своїм чоловіком вирішили зробити ремонт у своїй квартирі. Їм було рекомендовано як виконроба, що допоможе з ремонтом ОСОБА_3 , з яким в подальшому було укладено договір підряду. Далі ОСОБА_3 було повідомлено про необхідність здійснити оплати з вартості робіт та оплати будівельних матеріалів у сумі 87 832,00 грн. на рахунок його дружини ОСОБА_2 . У зв`язку із чим, позивач направила на рахунок відповідачки відповідну суму. Після спливу строку виконання робіт, позивач разом із чоловіком приїхали до квартири та виявили, що жодних робіт проведено не було. Сам ОСОБА_3 вказував на те, що все виконає пізніше, потім зазначив, що жодних коштів від них не отримував, на телефонні дзвінки перестав реагувати.

Враховуючи зазначене, позивач просив суд на підставі ст. ст. 625, 1212 ЦК України, стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 97 510,12 грн., з яких: 87 832,00 грн. як безпідставно отриманих, 2 598,86 грн. проценти за користування грошовими коштами, інфляційні збитки 7 079,29 грн. за період з 24 квітня 2021 року по 18 квітня 2022 року; стягнути з відповідача судові витрати, в тому числі судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу 5 000,00 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 квітня 2021 року між ОСОБА_4 , як замовником, та ОСОБА_3 , як підрядником, було укладено договір підряду №1-160421 (далі - договір).

Підрядник взяв на себе обов`язки по поточному ремонту приміщення із матеріалів поставки замовника і матеріалів підрядника за адресою: м.Дніпро, вул. Мандриківська, 234. Загальна вартість робіт та виробів становить 152 056,00 без пдв. Оплату за договором замовник здійснює у розмірі 40 % (60 822 грн.) передоплати та 100 процентів передоплати за матеріали на протязі 3 календарних днів після підпису договору п.п. 2.1.1., 3.1 Договору.

Пунктом 3.3 договору сторони передбачили, що розрахунки за договором здійснюються у гривнях, в безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок підрядника, зазначений у договорі.

Термін виконання робіт 2,5 місяці п.4.1. договору.

Судом встановлено, що умовами договору не передбачено/не вказано рахунок підрядника на який має бути сплачено кошти відповідно до п.3.3. Договору.

У відповідності до копії меморіального ордеру №39142184 від 26 квітня 2021 року ОСОБА_1 перерахувала кошти у сумі 87 832,00 грн. за наступними реквізитами: отримувач АТ «ОТП Банк», Україна, код 21685166, банк отримувача - АТ «ОТП Банк», призначення платежу списання переказу Р2Р OTPBANK_Р2Р за 23 квітня 2021 року по НОМЕР_1 .

Доказів, що отримувач АТ «ОТП Банк», Україна, код 21685166, банк отримувача - АТ «ОТП Банк», призначення платежу списання переказу Р2Р OTPBANK_Р2Р за 23 квітня 2021 року по НОМЕР_1 є рахунком ОСОБА_2 суду не надано.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог через їх недоведеність, оскільки суду не надано доказів що заявлені до стягнення кошти були перераховані саме на рахунок відповідача, що виключає можливість їх стягнення з такої особи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог, однак мотивувальна частина рішення суду викладена не в повному обсязі.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, позивачка посилалася на ст. 1212 ЦК України, як на підставу для задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

У відповідності з ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до частини першої ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 1, 2 ст 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Частиною першою ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Отже, системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. 1 , ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 1 ст. 11 ЦК України.

Частиною першою ст. 1212 ЦК України звужено застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Разом з тим, обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач стверджувала, що між нею та ОСОБА_3 було укладено договір підряду. На рахунок дружини ОСОБА_3 ОСОБА_2 позивачкою здійснено оплату з вартості робіт та оплати будівельних матеріалів у сумі 87 832,00 грн.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку про те, що з матеріалів справи вбачається існування зобов`язальних відносин між позивачем та ОСОБА_3 , неповернення грошових коштів може кваліфікуватися лише як порушення умов договору з відповідними правовими наслідками, а не набуттям майна без достатньої правової підстави, наявність у сторін договірних правовідносин виключає застосування ст.ст. 536, 1212, 1214 ЦК України, згідно із якими позивач просить задовольнити вимоги. Крім того, доказів, що заявлені до стягнення кошти були перераховані саме на рахунок відповідача, матеріали справи не містять.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Такі висновки були зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки суд першої інстанції виніс правильне по суті рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, однак мотивувальна частина викладена не в повному обсязі, рішення суду першої інстанції підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2022 року, змінити в частині мотивів для відмови у задоволені позову, викласти мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: