Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа №377/778/21

Провадження №2/377/51/22

21 лютого 2022 року Славутицький міський суд Київської області у складі: головуючої - судді Теремецької Н.Ф., за участю секретаря судового засідання: Носенко І.В., за відсутності учасників справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Славутичі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 1 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області в особі директора Бардакової Наталії Олександрівни, Управління освіти і науки Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Славутицька міська організація Профспілки працівників освіти і науки України в особі Голови Савенка Анатолія Володимировича, про визнання наказу про відсторонення від роботи незаконним, допуск до роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

У С Т А Н О В И В:

10 грудня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ директора Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 1 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1» від 11 листопада 2021 року № 79-К/тр.;

- допустити до роботи ОСОБА_1 , учителя історії Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 1 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області з 12 листопада 2021 року;

- стягнути з Управління освіти і науки Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 12 листопада 2021 року до дня прийняття судового рішення по даній справі;

- стягнути з Управління освіти і науки Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1816 гривень та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 гривень.

Позов обґрунтовується тим, що позивач ОСОБА_1 працює учителем історії у Славутицькому закладі загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 1 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області. 04 листопада 2021 року позивачу було вручене повідомлення за № 01-40/295 про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, в якому запропоновано до 08.11.2021 надати директору закладу: документ, який підтверджує отримання повного курсу вакцинації, або одну дозу дводозної вакцини від COVID-19, які включені ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях, або міжнародний, внутрішній, або іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією дозою дводозної вакцини (жовтий сертифікат), або однією дозою однодозної вакцини чи двома дозами дводозної вакцини (зелений сертифікат), які включені ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях, або медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я за встановленою формою. Оскільки позивачем не було надано жодного з вищезазначених документів, то директором Славутицького ЗЗСО № 1 було видано наказ 11.11.2021 року № 79-К/тр, яким її відсторонено від роботи з 12 листопада 2021 року без збереження заробітної плати на строк до здійснення щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS - CoV-2, але не більше ніж до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України. Вказаний наказ є незаконним і таким, що порушує її конституційні права, оскільки виданий з порушенням процедури відсторонення від роботи та з порушенням норм Конституції України, діючого законодавства про працю та інших нормативно-правових актів, що регулюють дану сферу, і міжнародних актів, якими передбачена рівність трудових прав громадян та недопустимість дискримінації у сфері праці. Відсторонення невакцинованих проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 працівників освіти від роботи без збереження заробітної плати є порушенням права на працю та оплату праці. Законодавством не передбачено право роботодавця відсторонити працівника через відмову вакцинуватися від COVID-19. Відповідно до ст. 64 Конституції України обмеження конституційних прав та свобод людини може встановлюватися виключно Конституцією України, зокрема, в умовах воєнного або надзвичайного стану, які на даний час в Україні не запроваджено. Законами України «Про захист населення від інфекційних хвороб» і «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» чітко визначений перелік щеплень, які є обов`язковими. Разом з тим, обов`язковість щеплення від коронавірусної хвороби COVID-19 цими законами не передбачено. Постанова Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID -19, спричиненої коронавірусом SARS - CoV-2» ( із змінами) та наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», на підставі яких відбулося відсторонення працівників, є протиправними, порушують права працівників закладів освіти. Наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 за змістом не відповідає частині другій статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», оскільки встановлює обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної (а не інфекційної) хвороби COVID-19 для працівників закладів (а не професій) освіти. Оскаржуваний наказ суперечить положенням ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» в частині наданих повноважень Міністерству охорони здоров`я України здійснювати регулювання правових відносин щодо встановлення обов`язкових профілактичних щеплень саме з урахуванням категорії працівників, які належать до певних професій відповідно до класифікатора. Вакцинація проти COVID-19 є добровільною для усіх груп населення та професійних груп, що передбачено Дорожньою картою з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 2021-2022 роках, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я від 24.12.2020 № 3018. Відповідно до ст.43 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» згода пацієнта є необхідною для застосування методів діагностики, профілактики та лікування. В порушення ст.103 КЗпП України позивача не було повідомлено за два місяці про зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення та не узгоджено такі зміни з первинною Профспілковою організацією закладу загальної середньої освіти № 1 І-ІІІ ст. м.Славутича, членом якої вона є. В зв`язку із відстороненням позивача від роботи в порушення ст.46 КЗпП України без законних підстав з роботодавця підлягає стягненню на її користь відповідно до ст.235 КЗпП України середня заробітна плата за час вимушеного прогулу за період з 12 листопада 2021 року і по день прийняття судового рішення у даній справі. Стягненню з Управління освіти і науки Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області на користь позивача підлягають також судові витрати по оплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000 гривень.

Ухвалою судді від 15 грудня 2021 року зазначена позовна заява була залишена без руху, позивачу було надано строк для усунення зазначених в ухвалі судді недоліків( а.с. 69-72).

Ухвалою судді від 21 грудня 2021 року після усунення позивачем недоліків прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання( а.с.81-83).

05 січня 2022 року від відповідача - Управління освіти і науки Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач в особі т.в.о. начальника Управління Живець Л.В. позовні вимоги не визнала в повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позову. Відзив на позовну заяву обґрунтований тим, що відповідно до ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» 09 грудня 2020 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS - CoV-2» № 1236, яка є чинною. 04 жовтня 2021 року з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, Міністерством охорони здоров`я України видано наказ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» за № 2153, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07.10.2021 за №1306/36928. З огляду на наявність державної реєстрації можна стверджувати, що Міністерство юстиції України зробило висновок про відповідність його вимогам статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає право на повагу до приватного і сімейного життя, а також практиці Європейського суду з прав людини. Вказаний наказ був чинним на час видання наказу директором Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 1 про відсторонення ОСОБА_1 від роботи. Позивач помилково тлумачить визначення працівників, коло яких передбачене наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153. Працівники закладів освіти не відносяться до однієї професії, тому нормотворець мав на увазі працівників закладів освіти всіх професій. За змістом ст.46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативно-правовим актом. Одним з таких актів є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб», який встановлює безальтернативність відсторонення від роботи. Позивач безпідставно вважає, що існує лише шість видів обов`язкових профілактичних щеплень, оскільки частиною 2 статті 12 цього Закону передбачено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. Пунктами 2,3 Календаря профілактичних щеплень в Україні, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 №595 ( у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.08.2014 №551) передбачено, що обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. Тобто і Закон України, і наказ Міністерства охорони здоров`я України чітко визначають, що обов`язковим профілактичним щепленням проти інфекційних хвороб є щеплення від інших інфекційних хвороб, крім дифтерії кашлюка, кору, поліомієліту, правця та туберкульозу. Також пункт 3 Календаря профілактичних щеплень в Україні визначає, що у разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби. Відсторонення позивача від роботи є лише тимчасовим заходом і має чітко визначені умови подальшого допуску до роботи. В цьому випадку немає жодних порушень законодавства в частині права на працю, обов`язковість щеплень від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS - CoV-2, є лише умовою допуску до роботи. Відсторонення від роботи тягне за собою невиплату заробітної плати, однак це є прямим наслідком особистого вибору позивача - відмовитися виконувати законний обов`язок, метою якого є захист здоров`я. Відсторонення від роботи позивача не змінює діючі умови оплати її праці, не впливає і на інші істотні умови праці, оскільки працівник повністю відсторонюється від роботи, при цьому умови праці залишаються незмінними. З огляду на викладене, директор Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 1 мала всі законні підстави та зобов`язана була видати наказ про відсторонення позивача від роботи. Витрати на професійну правничу допомогу не підлягають задоволенню, оскільки їх сума позивачем не підтверджена (а.с. 91-102).

Позивач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином. До суду подала заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності та відсутності її представника - адвоката Дубовик Н.М. і задовольнити позов в повному обсязі. ( а.с. 146-147).

18 лютого 2022 року позивач подала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень визначений у частині шостій статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», де зазначено, якщо особа та ( або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків. Іншого порядку відмови від обов`язкових профілактичних щеплень ані цей, ані будь-який інший закон не містять. Наказ від 11.11.2021 року № 79-К/тр про відсторонення позивача від роботи не містить відомостей на підтвердження її відмови здійснити щеплення у порядку, встановленому частиною шостою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Вимога надати документ роботодавцю, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення від COVID-19, або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень є порушенням статті 6 Європейської хартії прав пацієнтів, статей 32, 34 Конституції України, статей 285, 286 ЦК України, статті 11 Закону України «Про інформацію». Наказом відповідача про відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID-19 порушені права позивача, передбачені статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( а.с. 140-144).

Відповідач - Славутицький заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 1 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області в судове засідання свого представника не направив, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Заява про розгляд справи за відсутності його представника від Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 1 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області до суду не надійшла. Відзив на позов до суду відповідачем не подано.

Відповідач - Управління освіти і науки Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області свого представника у судове засідання не направило, про дату, час і місце судового засідання повідомлене належним чином. До суду від т.в.о. начальника управління Живець Л.В. надійшла заява, в якій вона просила розгляд справи здійснювати без участі представника Управління освіти і науки Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі( а.с. 138-139).

Славутицька міська організації Профспілки освіти і науки України, третя особа у справі, свого представника у судове засідання не направила, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином. Від голови Славутицької міської організації Профспілки освіти і науки України Савенка А.В. надійшло клопотання, в якому він просив розглядати справу за відсутності представника третьої особи та задовольнити позовні вимоги. Письмові пояснення від третьої особи до суду не надійшли ( а.с. 136).

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , позивач у справі, працює в Славутицькому закладі загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 1 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області на посаді учителя історії, що підтверджено трудовою книжкою серії НОМЕР_1 , рішенням Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області від 18.01.2021 № 79-2-VІІІ, яким змінено назву юридичної особи «Славутицька загальноосвітна школа І-ІІІ ступенів № 1 Славутицької міської ради Київської області» на «Славутицький заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 1 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області», копії яких долучені до матеріалів справи( а.с. 22-26, 28).

04 листопада 2021 року позивачу було вручено повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 № 01-40/295, в якому запропоновано до 05.11.2021 року надати директору закладу: документ, який підтверджує отримання повного курсу вакцинації, або одну дозу дводозної вакцини від COVID-19, які включені ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях, або міжнародний, внутрішній, або іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією дозою дводозної вакцини (жовтий сертифікат), або однією дозою однодозної вакцини чи двома дозами дводозної вакцини (зелений сертифікат), які включені ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях, або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 395 ( а.с. 145).

Наказом директора Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 1 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської областіБардакової Н.О. від 11 листопада 2021 року № 79 К/тр «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1», ОСОБА_1 , учителя історії, відсторонено від роботи з 12 листопада 2021 року без збереження заробітної плати у зв`язку з відсутністю у неї обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID -19, спричиненої коронавірусом SARS - CoV-2, на строк до здійснення щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID -19, але не більше ніж до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID -19, спричиненої коронавірусом SARS - CoV-2. Наказ винесений на підставі ст. 46 КЗпП України, частини 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID -19, спричиненої коронавірусом SARS - CoV-2», наказу Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 № 2153, повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 ОСОБА_1 від 04.11.2021 01-40/295. Ознайомилась з даним наказом позивач 11.11.2021 року( а.с. 32- 33).

Згідно з довідкою Славутицької міської організації профспілки працівників освіти і науки від 16.11.2021 №01-36 ОСОБА_1 є членом Славутицької міської організації Профспілки працівників освіти і науки України та перебуває на обліку у первинній Профспілковій організації закладу загальної середньої освіти № 1 І-ІІІ ступенів м. Славутич ( а.с.32).

Як вбачається із довідки про доходи від 10.11.2021 № 163, виданої Управлінням освіти і науки Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, загальна сума отриманого доходу позивачем за період з травня по жовтень 2021 року становить 85840,12 гривень (а. с. 31).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 3 КЗпП України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності й галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством.

За змістом вищеназваної статті допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом.

Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 23 січня 2019 року в справі № 755/6458/15-ц.

Конституційним Судом України ( у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини 3 статті 21 КЗпП України від 9 липня 1998 р. № 12-рп/98) було дано офіційне тлумачення терміну «законодавство». Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», який вживається в частині 3 статті 21 Кодексу законів про працю України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. Тобто Конституційний Суд України фактично став на позицію тлумачення поняття «законодавство» у широкому значенні.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

За змістом частини другої цієї статті працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Виходячи з викладеного, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, яким відповідно до Положення про Міністерство охорони здоров`я, затвердженим постановою КМУ від 25.03.2015 року ( в редакції постанови КМУ від 24.01.2020 року № 90), є Міністерство охорони здоров`я України, може встановлюватися перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Таким чином, до інших випадків відсторонення працівника від роботи, передбачених законодавством, про що зазначено у статті 46 КЗпП України, належить, зокрема, випадок, передбачений в частині другій статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», відповідно до якої у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень працівниками професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим, у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від роботи.

З урахуванням наведеного, доводи позивача про те, що статтею 46 КЗпП України не передбачено право роботодавця відсторонити працівника від роботи через відмову вакцинуватися від COVID-19 суд вважає необґрунтованими, тому їх відхиляє.

Доводи позивача про те, що обов`язковість щеплення від коронавірусної хвороби COVID-19 не передбачена Законами України «Про захист населення від інфекційних хвороб» і «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм права.

Так, як в частині першій статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», так і в частині першій статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» передбачено, що профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Проте, частиною другою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. Частиною другою статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» також передбачено, що обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи.

Відповідно до п.1 Календаря профілактичних щеплень в Україні, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України № 595 від 16 вересня 2011 року( із змінами), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/ 19897, Календар профілактичних щеплень в Україні включає обов`язкові профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на дифтерію, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз. Інші обов`язкові щеплення встановлюються відповідно до цього Календаря для груп населення: за віком; щеплення дітей з порушенням цього Календаря; щеплення ВІЛ-інфікованих осіб; за станом здоров`я; щеплення дітей після алло/ауто-ТСГК (трансплантація стовбурових гемопоетичних клітин); щеплення на ендемічних і ензоотичних територіях та за епідемічними показаннями.

Пунктом 2 вказаного Календаря профілактичних щеплень в Україні передбачено, що обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи.

Таким чином, наведеними нормами Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» і Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», а також Календарем профілактичних щеплень в Україні передбачено встановлення обов`язкових щеплень проти інших інфекційних хвороб.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 за № 1306/36928, затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Так, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, зокрема, закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності (п.3).

Поняття інфекційної хвороби визначено у статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», відповідно до якої інфекційні хвороби - розлади здоров`я людей, що викликаються живими збудниками (вірусами, бактеріями, рикетсіями, найпростішими, грибками, гельмінтами, кліщами, іншими патогенними паразитами), продуктами їх життєдіяльності (токсинами), патогенними білками (пріонами), передаються від заражених осіб здоровим і схильні до масового поширення.

Суд звертає увагу, що відповідно до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.07.1995 № 133 зі змінами, внесеними наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.02.2020 №521 «Про внесення зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб», гостра респіраторна хвороба COVID-19 внесена до цього переліку як особливо небезпечна інфекційна хвороба.

Як вбачається із змісту частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Міністерство охорони здоров`я має право визначити перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, тобто МОЗ має право встановити перелік як окремих професій, так і виробництв, і організацій, працівники яких підлягають обов`язковим щепленням. Наказом МОЗ № 2153 від 04 жовтня 2021 року, який набрав чинності 08 листопада 2021 року, визначено, зокрема, всіх працівників закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, що не суперечить змісту частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Тому твердження позивача про те, що наказ МОЗ № 2153 від 04 жовтня 2021 року не відповідає за своїм змістом частині другій статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», оскільки встановлює обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної, а не інфекційної хвороби COVID-19, для працівників закладів освіти, а не професій, спростовуються наведеними нормативними актами.

Згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020 року «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», зі змінами, з 19 грудня 2020 року до 31 березня 2022 року на всій території України установлено карантин.

Пунктом 41-6 вказаної постанови, який набрав чинності з 08 листопада 2021 року, визначено керівникам державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 р. № 2153 (далі Перелік);

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Таким чином, відмова або ухилення працівника від обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, є підставою для відсторонення від роботи працівників, які визначені Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про повну загальну середню освіту» заклад загальної середньої освіти - юридична особа, основним видом діяльності якої є освітня діяльність, що провадиться на певному рівні (рівнях) повної загальної середньої освіти.

Славутицький заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №1 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як юридична особа, основним видом діяльності якої є загальна середня освіта ( а.с.27).

Локальними нормативними актами, які регулюють організацію праці, правовідносини роботодавця із працівниками у Славутицькому закладі загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №1, є Правила внутрішнього трудового розпорядку, затверджені зборами трудового колективу від 31.08.2021, протокол №2, погоджені головою профспілки 31.08.2021, та Колективний договір на 2018-2022 роки, укладений 30.08.2018 між адміністрацією та Профспілковим комітетом Славутицької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 1 ( а.с. 40-60).

Відповідно до п.3 розділу ІІ Правил внутрішнього трудового розпорядку прийняття на роботу педагогічних працівників, техпрацівників оформляється наказом директора, який доводиться до відома працівника під підпис.

За змістом п. п.5.8, 5.9 розділу ІІІ вказаних Правил працівники закладу зобов`язані дотримуватися санітарно-гігієнічних вимог, передбачених відповідними правилами та інструкціями, вимог протиепідемічних заходів, визначених Тимчасовим порядком організації освітнього процесу у закладі в період карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби COVID-19.

Згідно з п.1.10 розділу ІV зазначених Правил директор закладу зобов`язаний забезпечувати дотримання у закладі санітарно-гігієнічних норм і правил, створювати належні умови для праці, які б відповідали правилам охорони праці.

Відповідно до статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», якою визначено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, громадяни України, зобов`язані, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач працює на посаді учителя історії Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №1 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, який є закладом загальної середньої освіти.

Права, обов`язки та завдання позивача передбачені посадовою інструкцією вчителя загальноосвітнього навчального закладу ( а.с. 34-39).

Таким чином, позивач є працівником закладу загальної середньої освіти, тому на неї поширюється дія наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

Як вбачається з позовної заяви, позивач станом на 11.11.2021 року не надала директору жодного із документів, зазначених у повідомленні від 04.11.2021 № 01-40/292, тобто документів, які підтверджували б здійснення нею профілактичного щеплення проти COVID -19, або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID -19, виданого закладом охорони здоров`я.

11 листопада 2021 року директором Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №1 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області Бардаковою Н.О. було винесно наказ № 79-К/тр, яким ОСОБА_1 , учителя історії, відсторонено від роботи з 12 листопада 2021 року без збереження заробітної плати у зв`язку з відсутністю у неї обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID -19, спричиненої коронавірусом SARS - CoV-2, на строк до здійснення щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID -19, але не більше ніж до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID -19, спричиненої коронавірусом SARS - CoV-2.

Надаючи оцінку оскаржуваному наказу директора Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №1 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області Бардакової Н.О. № 79-К/тр від 11.11.2021 «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 », суд виходить з такого.

Відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань керівником Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №1 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області є Бардакова Н.О. ( а.с. 27).

Наказом т.в.о. начальника Управління освіти і науки Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області від 10.11.2021 №134-К/тр, копія якого долучена до матеріалів справи, було призупинено дію наказу управління від 08.11.2021 №132-К/тр «Про відсторонення від роботи Наталії Бардакової » на один день 11.11.2021 у зв`язку з виробничою необхідністю (виконання процедури відсторонення від роботи невакцинованих працівників Славутицького ЗЗСО №1 Бардаковою Н.О. ) ( а.с.33).

Таким чином, оскаржуваний наказ, виданий директором Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №1 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області Бардаковою Н.О. на підставі та у межах наданих їй повноважень, в спосіб, що передбачений законом. У наказі зазначено підстави та строки такого відсторонення. Керівник закладу ознайомила позивача із змістом наказу про відсторонення 11 листопада 2021 року, про що позивач зазначила у наказі і засвідчила своїм підписом.

Аналізуючи доводи позивача, наведені у позовній заяві про невідповідність постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 (зі змінами) і наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 Конституції України та законам України, а також, що вказані нормативно-правові акти є протиправними, порушують права працівників закладів освіти, тому підлягають скасуванню, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.

Згідно із статтею 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» місцевий суд є судом першої інстанції і здійснює правосуддя у порядку, встановленому процесуальним законом ( ч.1). Місцеві загальні суди розглядають цивільні, кримінальні, адміністративні справи, а також справи про адміністративні правопорушення у випадках та порядку, визначених процесуальним законом ( ч.2).

За змістом частини першої статті 27 КАС України оскарження нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, міністерства чи іншого центрального органу виконавчої влади вирішується окружним адміністративним судом, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ.

Таким чином, у даному спорі загальний місцевий суд не може вирішувати питання протиправності рішень Кабінету Міністрів України і наказу Міністерства охорони здоров`я України, що стали підставою для відсторонення позивача від роботи.

Відповідно до підпункту 1 пункту 11 Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до органів юстиції та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 12 квітня 2005 року № 34/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 квітня 2005 року за № 381/10661, державна реєстрація нормативно-правового акта здійснюється, якщо нормативно-правовий акт відповідає, зокрема, Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї.

Згідно із ст. 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

З урахуванням наведеного, наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07.10.2021 за №1306/36928, постанова Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»( із змінами), як на час винесення оскаржуваного наказу, так і на час розгляду справи в суді, є чинними, оскільки судове рішення про їх протиправність та нечинність не ухвалювалось. Зазначений наказ Міністерства охорони здоров`я України пройшов державну реєстрацію та відповідно є нормативно - правовим актом, обов`язковим до виконання.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи, що постанови Кабінету Міністрів України, накази міністерств та відомств, є нормативно-правовими актами обов`язковими до виконання, то директор була зобов`язана відсторонити від роботи працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком, затвердженим наказом МОЗ від 04.10.2021 №2153, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень і надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації, виданий закладом охорони здоров`я.

Виходячи з того, що позивачем не було надано директору Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №1 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області станом на 11 листопада 2021 року жодного документу на підтвердження наявності профілактичного щеплення проти COVID-19 або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID -19, виданого закладом охорони здоров`я, що не заперечується позивачем у позовній заяві, то директор вказаного закладу загальної середньої освіти мала законні підстави для винесення наказу № 79-К/тр від 11.11.2021, яким відсторонено позивача від роботи з 12 листопада 2021 року на строк до здійснення щеплення гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, але не більше ніж до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, без збереження заробітної плати.

Надаючи оцінку законності вимогам директора Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №1 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, зазначеним у повідомленні щодо обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, про надання документу на підтвердження наявності профілактичного щеплення проти COVID-19 або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID -19, суд виходить з такого.

Як зазначено у частині першій статті 286 ЦК України, фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також відомості, одержані при її медичному обстеженні.

Відповідно до частини другої цієї статті забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи.

Зазначені положення передбачені і у статті 39-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я».

COVID-сертифікат відповідно до Порядку формування та використання сертифіката, що підтверджує вакцинацію від гострої респіраторної хвороби COVID -19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, негативний результат тестування або одужання особи від зазначеної хвороби, затверджений постановою КМУ від 22.06.21 № 677, не містить даних, які підпадають під ознаку таємниці про стан здоров`я в розумінні частини першої статті 286 ЦПК України та статті 39-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», оскільки в ньому не зазначається інформація про діагноз та методи лікування фізичної особи, а підтверджується лише факт отримання щеплення.

Крім того, згідно з пунктом 9 Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації №028-1/о «Висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 02.11.2021 №2394, зареєстрованого в МЮУ 08.11.2020 за № 1449/37071, анамнестичні дані та/або встановлений діагноз, що визначають протипоказання до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, зазначаються у додатку до форми №028-1/о.

З урахуванням викладеного, лише додаток до медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19 містить інформацію, яка підпадає під поняття таємниці про стан здоров`я, проте його надання не передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та іншими нормативними актами.

Таким чином, вимога керівника Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №1 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області до позивача надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, зокрема, сертифікат або медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID -19, виданого закладом охорони здоров`я, не порушує права позивача на таємницю про стан її здоров`я та права, передбачені статтею 6 Європейської хартії прав пацієнтів, а також не порушує положення, передбачені статтею 11 Закону України «Про інформацію».

Суд відхиляє також доводи позивача про необхідність підтвердження факту відмови здійснити щеплення у порядку, встановленому частиною шостою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», та зазначає наступне.

Відповідно до частини шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.

За змістом частини першої статті 43 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» для застосування методів діагностики, профілактики та лікування від пацієнта необхідна інформована згода.

Відповідно до частини другої цієї статті згода пацієнта чи його законного представника на медичне втручання не потрібна лише у разі наявності ознак прямої загрози життю пацієнта за умови неможливості отримання з об`єктивних причин згоди на таке втручання від самого пацієнта чи його законних представників.

Якщо відсутність згоди може призвести до тяжких для пацієнта наслідків, лікар зобов`язаний йому це пояснити. Якщо і після цього пацієнт відмовляється від лікування, лікар має право взяти від нього письмове підтвердження, а при неможливості його одержання - засвідчити відмову відповідним актом у присутності свідків (частина 3 статті 43 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»).

З аналізу вказаних правових норм вбачається, що лікар має право взяти від пацієнта відповідне письмове підтвердження або скласти у присутності свідків акт, у разі відмови пацієнта дати таке письмове підтвердження, лише у випадках, якщо відсутність згоди пацієнта на медичне втручання, яким є і щеплення, може призвести до тяжких для пацієнта наслідків.

Таким чином, необхідність отримання лікарем такого письмового підтвердження або складення акту у разі його ненадання у випадках медичного втручання, пов`язане саме з наявністю загрози настання тяжких наслідків для пацієнта і не знаходиться в причинному зв`язку з підставами для відсторонення працівників від роботи, передбаченими частиною другою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236.

Крім того, такий акт складається лікарем у разі звернення до нього особи, а матеріали справи не містять доказів того, що позивач зверталася до лікаря з метою проведення обов`язкового профілактичого щеплення до 11 листопада 2021 року.

За таких обставин, посилання позивача на відсутність письмового підтвердження або акту, складеного лікарем в присутності свідків, як підстави для визнання незаконним спірного наказу, є необґрунтованим.

В позовній заяві позивач послалась також на ті обставини, що вакцинація від COVID-19 є добровільною, відсторонення її від роботи без збереження заробітної плати порушує її право на працю.

Аналізуючи вказані доводи позивача суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці. Незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України і міжнародних правових актів (абзаци перший і п`ятий підпункту 2.2 пункту 2, абзац дванадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі за конституційною скаргою ОСОБА_5 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019, справа № 3-425/2018 (6960/18).

Статтями 3, 27, 49 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.

Обов`язкова вакцинація працівників закладів загальної середньої освіти не є абсолютною, оскільки обов`язковому щепленню від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS - CoV-2, підлягають працівники у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, а тому примусова вакцинація державою не допускається. В законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. А саме, навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати таких працівників без виплати заробітної плати.

Згідно зі статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано статтею 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Проте, такі втручання цілком припустимі.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 15 березня 2012 року, заява № 24429/03 у справі «Соломахін проти України» сформував правовий висновок, що обов`язкове щеплення, як примусовий медичний захід, є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до приватного життя особи, що включає в себе фізичну та психологічну недоторканість особи. Порушення фізичної недоторканості заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання.

Для визначення законності таких втручань Європейський суд вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення статті 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті, тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві».

Європейський суд з прав людини в ухваленому 08.04.2021 рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) зазначає: «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], №№28859/11і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням).»

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Окрім того, в зазначеному рішенні ЄСПЛ вказано «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

«Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Як вбачається зі змісту статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав, зокрема і право на працю, із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Суд вважає, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, коли таке втручання має об`єктивні підстави.

Отже, держава, встановивши відсторонення працівників закладів загальної середньої освіти від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників навчального процесу, в тому числі й дітей, які відвідують цей заклад.

Вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 43 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на працю. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян.

Позивач є працівником закладу загальної середньої освіти та контактує з дітьми. Допущення до роботи з дітьми осіб, які не мають обов`язкових щеплень, є неприпустимим з огляду на необхідність забезпечення захисту і здоров`я дітей. Індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення працівником закладу загальної середньої освіти протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства, дітей, які відвідують цей заклад. Внаслідок встановлення такого балансу досягається мета - загальне благо у формі права на безпеку та здоров`я, що гарантоване статтями 3, 27, 49 Конституції України.

Таким чином, обов`язкова вакцинація для позивача з подальшим її відстороненням від роботи через відсутність щеплення від COVID-19 або абсолютних протипоказань до такої вакцинації ґрунтується на законі, має законну, об`єктивно обґрунтовану мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві, тому не є проявом дискримінації.

Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак, це було прямим наслідком рішення позивача свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від обов`язкового щеплення проти COVID-19. Проте, позивач не позбавлена можливості обирати професію чи заняття, які не вимагають обов`язкової вакцинації.

Суд вважає також необґрунтованими доводи позивача щодо порушення відповідачем процедури відсторонення від роботи, пов`язуючи відсторонення від роботи із зміною діючих умов оплати праці в бік погіршення та необхідність повідомлення про такі зміни відповідно до ст.103 КЗпП України за два місяці, а також через неотримання попередньої згоди на це від Первинної профспілкової організації закладу, членом якої є позивач, виходячи з наступного.

Згідно із статтею 103 КЗпП України про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.

Відповідно до частини 3 статті 32 КЗпП України системи та розміри оплати праці є істотними умовами праці.

Як зазначено у частині 4 статті 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Таке погіршення можливо виключно за погодженням із первинною профспілковою організацією або іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Оскільки на час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухилення від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, тому на час відсторонення позивачу заробітна плата не виплачувалася.

Таким чином, відсторонення працівника від роботи за своєю суттю не є зміною умов праці, а полягає у тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасове увільнення роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце, посада, система та розмір оплати праці.

З урахуванням наведеного, положення статті 103 КЗпП України до спірних правовідносин не застосовуються.

Відповідно до частини другої статті 252 КЗпП України та частини другої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є.

Виходячи з того, що відсторонення працівника від роботи на умовах та підставах, встановлених законодавством, не є зміною умов трудового договору та умов оплати праці, та не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків, то попередньої згоди виборного профспілкового органу, членом якого є позивач, для відсторонення її від роботи діючим законодавством не вимагається.

Інші доводи позивача, наведені у позовній заяві та письмових поясненнях, висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (VandeHurk v. theNetherlands, 19 April 1994, §61), проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені у даній справі, були вивчені (Boldea v. Romania, 15 February 2007§30). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судом не встановлено підстав для визнання незаконним та скасування наказу директора Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №1 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області Бардакової Н.О. № 79-К/тр, від 11 листопада 2021 року, яким ОСОБА_1 , учителя історії, відсторонено від роботи з 12 листопада 2021 року.

З урахуванням відсутності підстав для визнання незаконним та скасування вищевказаного наказу директора Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №1 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області Бардакової Н.О. № 79-К/тр, від 11 листопада 2021 року «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1», то позовні вимоги про допуск позивача до роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також не підлягають задоволенню.

За таких обставин, суд погоджується з доводами відповідача- Управління освіти і науки Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, наведеними у відзиві на позовну заяву, про безпідставність позову, і вважає необхідним відмовити у його задоволенні.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити судові витрати між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.142 ЦПК України судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові.

Враховуючи, що підстави для задоволення позову відсутні, то судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору, та витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, покладаються на позивача і не підлягають стягненню з відповідачів.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 258, 263-265 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду. Апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України. Відповідно до п.3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач - Славутицький заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 1 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, місцезнаходження: Київська область, Вишгородський район, м. Славутич, проспект Дружби Народів, буд. 19, ідентифікаційний код юридичної особи: 25294161.

Відповідач - Управління освіти і науки Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, місцезнаходження: Київська область, Вишгородський район, м. Славутич, Бакинський квартал, будинок 15, ідентифікаційний код юридичної особи: 23568683.

Третя особа - Славутицька міська організація Профспілки працівників освіти і науки України, місцезнаходження: Київська область, Вишгородський район, м. Славутич, Бакинський квартал, будинок 15, ідентифікаційний код юридичної особи: 05309972.

Повне рішення суду складено 21 лютого 2022 року.

Суддя Н. Ф. Теремецька