Головуючий у І інстанції Безрук Т. В. Єдиний унікальний номер 221/1212/21
Номер провадження 22-ц/804/342/22
Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Зайцевої С. А.,

Мальцевої Є .Є.,

секретар Сидельнікова А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 29 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації, визнання поширеної інформації недостовірною та спростування такої інформації,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2021 року позивач ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 із позовом про захист честі, гідності, ділової репутації, визнання поширеної інформації недостовірною та стягнення моральної шкоди. Уточнюючи свої позовні вимоги обґрунтовував їх тим, що ІНФОРМАЦІЯ_5 року відповідач ОСОБА_1 поширив недостовірну та таку, що порочить честь, гідність і ділову репутацію інформацію щодо позивача, у соціальній мережі Facebook, опублікувавши її у групі «ІНФОРМАЦІЯ_6» (ІНФОРМАЦІЯ_7), а саме (мовою оригіналу): «ІНФОРМАЦІЯ_8)», а також ІНФОРМАЦІЯ_9 року відповідач поширив недостовірну та таку, що порочить честь, гідність і ділову репутацію інформацію щодо позивача у соціальній мережі Facebook від ІНФОРМАЦІЯ_9 року на своїй особистій сторінці (ІНФОРМАЦІЯ_10) наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_11 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Враховуючи наведене, представник позивача просила визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію, інформацію стосовно ОСОБА_2 , поширену ОСОБА_1 у соціальній мережі Facebook від ІНФОРМАЦІЯ_9 року в стрічці новин його особистого профілю (облікового запису, аккаунту) за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_12 наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_13.ІНФОРМАЦІЯ_1»,та зобов`язати ОСОБА_1 спростувати зазначену інформацію у наступному порядку: розмістити публікацію у соціальній мережі Facebook в стрічці новин його особистого профілю (облікового запису, аккаунту) ІНФОРМАЦІЯ_14, або інше актуальне ім`я користувача Facebook на день оприлюднення саме цього особистого профілю (облікового запису, акаунту), наступного змісту: «Я, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 розмістив публікацію в стрічці новин свого особистого профілю (облікового запису, аккаунту) за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_12 наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_16». Зазначену публікацію не видаляти щонайменше протягом п`яти днів з дня оприлюднення, та на підтвердження факту не видалення, відмітити у публікації представника позивача ІНФОРМАЦІЯ_17 ім`я користувача Facebook та безпосередньо позивача ОСОБА_6 ім`я користувача Facebook , або ОСОБА_7 ім`я користувача Facebook , або ОСОБА_8 ім`я користувача Facebook ; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 15 000 грн.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 29 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію, інформацію стосовно ОСОБА_2 , поширену ОСОБА_1 у соціальній мережі Facebook від ІНФОРМАЦІЯ_9 року в стрічці новин його особистого профілю (облікового запису, аккаунту) за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_12 у вигляді висловів наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_18», та зобов`язано ОСОБА_1 спростувати зазначену інформацію у наступному порядку: розмістити публікацію у соціальній мережі Facebook в стрічці новин його особистого профілю (облікового запису, аккаунту) ІНФОРМАЦІЯ_14, або інше актуальне ім`я користувача Facebook на день оприлюднення саме цього особистого профілю (облікового запису, аккаунту), наступного змісту: ІНФОРМАЦІЯ_18». Зазначену публікацію не видаляти щонайменше протягом п`яти днів з дня оприлюднення, та на підтвердження факту не видалення, відмітити у публікації представника позивача ІНФОРМАЦІЯ_17 ім`я користувача Facebook та безпосередньо позивача ОСОБА_6 ім`я користувача Facebook , або ОСОБА_7 ім`я користувача Facebook , або ОСОБА_8 ім`я користувача Facebook .

Додатковим рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 16 листопада 2021 року вирішено питання про розподіл судових витрат у справі та з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуті витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви в сумі 908 грн. та оплати правової допомоги в сумі 6 000 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення від 29 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що не належним чином дав оцінку доказам, що містяться в матеріалах справи. Крім того зазначає, що опублікована ним інформація на сайті Facebook є саме оціночним судженням, допустимою критикою дій народного депутата ОСОБА_2 .

Відзивів на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1 , який просив скаргу задовольнити, пояснення представника позивача адвоката , який просив залишити рішення суду без змін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та в задоволенні позовних вимог відмовити з наступних підстав.

Фактично рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволення позовних вимог, тому в іншій частині апеляційним судом не переглядається.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 376 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що за наслідком поширення недостовірної інформації були порушені немайнові права позивача такі, як честь, гідність і ділова репутація. Крім того, у результаті розгляду справи, на думку суду першої інстанції, не здобуто належних доказів на підтвердження достовірності інформації на підтвердження факту відсутності на засіданні сесії ПАРЄ 27 січня 2021 року ОСОБА_2 .

Проте з такими висновками суду погодитися не можна.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 є народним депутатом України, обраний по одномандатному виборчому округу № 60 (Донецька область до складу якого входить також Волноваський район та м. Волноваха, Новосілківський район, Мангушський та Нікольський райони) 9-го скликання. Він є Головою Комітету Верховної Ради України з питань прав людини, деокупації та реінтеграції тимчасово окупованих територій у Донецькій, Луганській областях та Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, національних меншин і міжнаціональних відносин, членом Тимчасової спеціальної комісії Верховної Ради України з питань формування і реалізації державної політики щодо відновлення територіальної цілісності та забезпечення суверенітету України та членом Постійної делегації у Парламентській асамблеї Ради Європи.

Позивач на підставі розпорядження Голови Верховної Ради України № 11 від 20 січня 2021 року був відряджений з 24 по ІНФОРМАЦІЯ_9 року до м. Страсбург (Французька Республіка) для участі у Першій частині сесії 2021 року ПАРЄ у складі Постійної делегації (т. 1 а.с. 102-104).

Згідно Листа Голови Постійної делегації у Парламентській асамблеї Ради Європи М. Мезенцевої від 16 липня 2021 року член Постійної делегації у Парламентській асамблеї Ради Європи ОСОБА_2. особисто у Страсбурзі (Французька Республіка) приймав активну участь у зимовій пленарній сесії з 25 по ІНФОРМАЦІЯ_5 року у складі української делегації. 27 січня 2021 року був присутній на всіх засіданнях сесії (в тому числі на заключній й частині вечірнього засідання сесії) і знаходився безпосередньо у залі засідань. Під час заключної частини вечірньої сесії 27 січня 2021 року утримався від голосування через стан здоров`я і після цього засідання був направлений до лікарні у м. Страсбург (т. 1 а.с. 185).

ІНФОРМАЦІЯ_5 року в ПАРЄ під час засідання відбувалось голосування за резолюцію по оспорюванню повноважень російської делегації в Парламентській Асамблеї Ради Європи. Під час голосування за резолюцію позивач помилково проголосував «за» підтвердження повноважень російської делегації в ПАРЄ. Згідно наданих пояснень представника позивача під час судового засідання з посиланням на стенографічний звіт, позивач, перший серед інших делегатів, які теж помилились під час голосування за резолюцію, одразу на засіданні звернувся з офіційною заявою у мікрофон, з дотриманням вимог Правил процедури Асамблеї (Регламент), та заявив наступне: «Шановний Голове, під час останнього голосування я мав на меті віддати свій голос проти надання дозволу. Однак я помилився під час голосування, прошу вважати свій голос проти надання дозволу. Однак я помилився під час голосування, прошу вважати, що мій голос був відданий проти надання дозволу». У відповідь на заяви делегатів, Президент Асамблеї офіційно повідомив, що всі заяви делегатів будуть занесені до Протоколу, щоб члени делегацій могли посилатись саме на нього в питанні, що стосується їхнього власного голосування. До розділу Протоколу «офіційний звіт дебатів» заява позивача була внесена, відповідно цей Протокол (офіційний документ ПАРЄ), підтверджує власне голосування та зарахування позиції позивача «проти» підтвердження повноважень російської делегації в ПАРЄ. До матеріалів справи долучена копія Протоколу - офіційного звіту дебатів, та диск з відеозаписом офіційної заяви позивача, переглянутий у судовому засіданні (т. 1 а.с. 14-15, а.с. 20).

В цей же день позивач о 20 годині 05 хвилин виклав у своєму офіційному профілі на Facebook публікацію з відеозаписом його офіційної заяви в ПАРЄ та повідомив, що він помилково проголосував в ПАРЄ «за» збереження повноважень російської делегації в ПАРЄ виключно через те, що був впевнений, що віддав свій голос за чергову поправку до резолюції, і після цього прикрого непорозуміння одразу взяв слово та заявив про зарахування голосу «проти», про що апарат ПАРЄ робить окремий допис (т. 1 а.с. 87-89).

У статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

З позиції правової природи, право на захист честі, гідності та ділової репутації є частиною права на повагу до приватного життя, а підстави захисту такого права виникають, як правило, на стику взаємодії права (свободи) на вираження (думки) та права на повагу до приватного життя.

Колегія суддів наголошує на важливості права кожної людини на приватність і права на свободу вираження поглядів як основи демократичного суспільства. Ці права не є абсолютними і не мають ієрархічного характеру, оскільки мають однакову цінність.

Згідно зі статтею 201 ЦК України (тут і надалі - у редакції Кодексу, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції зазначив, що поширена відповідачем інформація про позивача є фактичним твердженням, оскільки обставини щодо присутності його на засіданні ПАРЄ підтверджуються матеріалами справи.

З вказаними висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) викладено правовий висновок такого змісту: «При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право».

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Крім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час, як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак в цілому контексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів з використанням мовно-стилістичних засобів.

Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

Крім того, у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати, зокрема, рекомендації, що містяться в Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

У вказаній Резолюції визначено, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

Зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Європейський суд з прав людини 02 червня 2016 року (остаточне - 17 жовтня 2016 року) ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де, розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

У цьому рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів.

За змістом статті 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно, на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності, з одного боку, а з іншого, - була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.

За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки їх поведінки є більш ширшими ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.

Публічна особа, державний службовець повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

Тези поширеного відповідачем в мережі Інтернет допису, як то: «ІНФОРМАЦІЯ_19» стосуються діяльності ОСОБА_2 як публічної особи (в контексті конкретних подій), є власною інтерпретацією відповідачем подій, що відбуваються на відео, доданого ним до допису, а отже є оціночними судженнями автора, які не можуть бути витлумачені як фактичні дані з огляду на характер використання у них мовних засобів, та є його суб`єктивною думкою, вираженою з метою привернути увагу громадськості, вони не містять конкретних даних щодо оцінки дій позивача в контексті вчинення конкретних правопорушень або злочинних дій.

Положення спірного допису (ІНФОРМАЦІЯ_20) є лише висвітленням суб`єктивної думки відповідача, фактично його коментарем відеозапису пленарного засідання Ради Європи від 27 січня 2021 року.

Відповідно, спірна інформація не є недостовірною та не порушує прав позивача, тому не є предметом судового захисту, не порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 .

Доводи позивача щодо характеру оціночних суджень, викладених у спірній статті в цій частині, ґрунтуються на власному розумінні і трактуванні тез і висловлювань та з урахуванням характеру використаних автором мовних засобів не спростовують їх змісту як оціночних суджень.

Отже, вирішуючи спір по суті позовних вимог у цій частині, суд першої інстанції положень закону та роз`яснень в цілому не врахував та не звернув належної уваги на необхідність розрізняти фактичні твердження та оціночні судження, а також те, що наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень - неможливо, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку щодо часткового задоволення позовних вимог про визнання інформації недостовірною і такою, що порочить гідність, честь та ділову репутацію позивача, а відтак рішення суду в частині, що оскаржується, необхідно скасувати та в задоволенні цих позовних відмовити.

Оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 фактично відмовлено, підлягає скасуванню й додаткове рішення суду першої інстанції, яким з відповідача були стягнуті понесені позивачем судові витрати у справі.

Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

З огляду на висновок щодо суті апеляційної скарги та часткову відмову у задоволенні позову щодо вимоги немайнового характеру, позивач зобов`язаний компенсувати сплачений відповідачем судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1 362 грн.

Керуючись ст. 374, 367, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 29 жовтня 2021 року та додаткове рішення Волноваського районного суду Донецької області від 16 листопада 2021 року - скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації, визнання поширеної інформації недостовірною та спростування такої інформації - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 1 362 (одна тисяча триста шістдесят дві) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2022 року.

Судді В. М. Барков

С. А. Зайцева

Є. Є. Мальцева