Справа № 155/1305/21 Головуючий у 1 інстанції: Яремчук С. М.
Провадження № 22-ц/802/609/22 Категорія: 8 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогоза Олександр Петрович, державний реєстратор Володимир-Волинської міської ради Диньковський Максим Михайлович про встановлення факту, що має юридичне значення та скасування рішень про реєстрацію права власності, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Горохівського районного суду Волинської області від 12 квітня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом.

Покликався на те, що у січні 2020 року на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» за ТзОВ «Українська факторингова компанія» зареєстровано право власності на об`єкти нерухомого майна, а саме: головний корпус /А-2/ загальною площею 1191,5 кв.м., прохідну /Д-1/ загальною площею 11,4 кв. м., трансформаторну підстанцію /Г-1/ загальною площею 17,9 кв. м., допоміжний корпус /Б-2/ загальною площею 1441,4 кв.м, миєчно-антикорозійний пункт /В-2/, загальною площею 265,5 кв. м, підставою для цього був договір про відступлення права вимоги від 12 червня 2018 року №539, укладений між первісним іпотекодержателем ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» та новим іпотекодержателем ТзОВ «Українська факторингова компанія», предметом якого було зазначене вище належне йому іпотечне майно.

Також позивач вказував, що оскільки зазначений договір про відступлення права вимоги не містить істотних умов, передбачених чинним законодавством, а саме у ньому відсутня ціна як предмета договору, зобов`язань, які відступаються, то він не може вважатися укладеним і бути підставою для реєстрації власності на зазначене вище іпотечне майно.

Враховуючи наведене та вважаючи свої майнові права як власника іпотечного майна порушеними, просив суд встановити юридичний факт, що договір про відступлення права вимоги від 12 червня 2018 року №539, в силу відсутності істотної умови про ціну договору, є неукладеним та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за ТзОВ «Українська факторингова компанія» на нерухоме майно: головний корпус /А-2/ загальною площею 1191,5 кв.м., прохідну /Д-1/ загальною площею 11,4 кв. м., трансформаторну підстанцію /Г-1/ загальною площею 17,9 кв. м., допоміжний корпус /Б-2/ загальною площею 1441,4 кв.м, миєчно-антикорозійний пункт /В-2/, загальною площею 265,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 12 квітня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, безпідставно вважав неефективним обраний ним спосіб захисту свого порушенного права, а також неповно з`ясував всі обставини справи і як наслідок ухвалив незаконне рішення.

Відзив на апеляційну скаргу інші учасники справи не подавали.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту права власності на іпотечне майно, шляхом подання позову про визнання юридичного факту - неукладення договору про відступлення права вимоги іпотекодержателем, сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушеного права і не є встановленим законом, ст. 16 ЦК України, способом захисту прав та інтересів особи у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Такий висновок суду є правильний.

Встановлено, що за договором іпотеки №РМ-SМЕ А00/044/2008, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» як іпотекодержателем та позивачем ОСОБА_1 як іпотекодавцем, 25 квітня 2008 року, посвідченим нотаріусом та зареєстрованим в реєстрі за № 767, 768, для забезпечення повного і своєчасного виконання іпотекодавцем боргових зобов`язань за кредитним договором, іпотекодавець надав іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно: головний корпус /А-2/ загальною площею 1191,5 кв.м., прохідну /Д-1/ загальною площею 11,4 кв. м., трансформаторну підстанцію /Г-1/ загальною площею 17,9 кв. м., допоміжний корпус /Б-2/ загальною площею 1441,4 кв.м, миєчно-антикорозійний пункт /В-2/, загальною площею 265,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Також, із його змісту слідує, що іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо вчинених іпотекодавцем кожного і всіх його зобов`язань за кредитним договором у такому розмірі, валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі, з усіма змінами та доповненнями. Зокрема, іпотека за цим договором забезпечує виконання повернення кредиту згідно кредитного договору № СМ- SМЕ А00/044/2008.

30 квітня 2009 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір №1 до договору іпотеки №РМ-SМЕ А00/044/2008 від 25 квітня 2008 року. Сторони погодились, що розмір боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, становить 613 372,43 долара США, зазначений розмір боргових зобов`язань може збільшуватись на суму невиконаних платіжних зобов`язань іпотекодавця.

Крім того встановлено, що 12 червня 2018 року між ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТзОВ «Українська факторингова компанія» укладено договір факторингу №1. За цим договором боржником є фізична особа ОСОБА_1 , а документ, який засвідчує право вимоги - кредитний договір №СМ- SМЕ А00/044/2008 від 25 квітня 2008 року з усіма супутніми документами. Право грошової вимоги за кредитним договором було відступлено ТзОВ «ОТП Факторинг Україна».

В цей же день між ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТзОВ «Українська факторингова компанія» було також укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки №РМ-SМЕ А00/044/2008 від 25 квітня 2008 року. За цим договором ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» передано та відступлено ТзОВ «Українська факторингова компанія» всю сукупність прав належних ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» за договором забезпечення, включаючи, право звернення стягнення на предмет обтяження іпотекою та отримання задоволення своїх вимог за рахунок вартості предмета обтяження іпотекою.

Також встановлено, що у січні 2020 року за ТзОВ «Українська факторингова компанія» зареєстровано право власності на об`єкти нерухомого майна, а саме: головний корпус /А-2/ загальною площею 1191,5 кв.м., прохідну /Д-1/ загальною площею 11,4 кв. м., трансформаторну підстанцію /Г-1/ загальною площею 17,9 кв. м., допоміжний корпус /Б-2/ загальною площею 1441,4 кв.м, миєчно-антикорозійний пункт /В-2/, загальною площею 265,5 кв. м., про що свідчать витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ( а.с. 23-32 ). Підставою виникнення права власності став договір купівлі продажу від 05 лютого 2008 року за №193, договір іпотеки №РМ-SМЕ А00/044/2008 від 25 квітня 2008 року та договір про відступлення права вимоги від 12 червня 2018 року №539.

Як вбачається з позовної заяви, предметом позову у даній справі є вимога про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту, що договір про відступлення права вимоги від 12 червня 2018 року №539 є неукладений.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Отже, такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам необхідно виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливості отримання нею відповідного відшкодування.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», відповідно до статей 255, 271 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Наведений у статті 273 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення.

Аналіз наведених правових норм та практики Верховного Суду дає підстави для висновку, що особа, яка вважає, що її права порушено у зв`язку із встановленням неукладеності угоди має можливість захистити свої права шляхом подання позову про повернення виконаного за неукладеним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи; повернення в натурі безпідставно набутого майна і витрат на його утримання.

Отже, врахувавши наведені обставини справи, вимоги зазначених норм матеріального права, практику Верховного Суду, суд першої інсстанції, на думку колегії суддів, дійшов правильного висновку, що вимоги позивача про встановлення юридичного факту укладення між ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» і ТзОВ «Українська факторингова компанія» договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченим нотаріально 25 квітня 2008 року, не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом та є неналежним і неефективним способом захисту права позивача на іпотечне майно, який вважає його порушеним.

Таким чином, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвалене судом першої інстанції рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про те, що ухвалене судом рішення є незаконним і підлягає скасуванню із-за порушення судом першої інстанції вимог норм цивільного процесуального права і невірного застосування норм матеріального права є безпідставними, спростовуються вищевикладеним та зводяться до незгоди із судовим рішенням.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Горохівського районного суду Волинської області від 12 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді