ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаряПодліянової Г.С., Кочеткової І.В., Маловічко С.В., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2022 року, у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бугрім Олена Віталіївна про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулося до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

В обґрунтування позову зазначено, що 12 вересня 2008 року між Акціонерним комерційним баном "Укрсоцбанк" (далі АКБ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" (далі ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_2 був укладений Договір кредиту № 153СМБ/08 (надалі за текстом - Кредитний договір), згідно якого були надані кредитні кошти в розмірі 65000 доларів США 00 центів зі сплатою 15 % (Далі за текстом - Кредит) річних та кінцевим терміном погашення до 11 вересня 2016 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат з ОСОБА_2 (надалі - Іпотекодавець) був укладений Іпотечний договір № 153СМБ/08/1і від 12 вересня 2008 (далі - Договір іпотеки), посвідчений 12 вересня 2008 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білою Т.С. за реєстровим № 4698 та внесена заборона за № 4699/56.

Предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно, а саме: двокімнатна квартира, загальною площею 53,57 кв. м, житловою 20,3 кв. м розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою господарського суду Запорізької області від 03 червня 2010 року по справі № 21/133/10 визнано Фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 09 листопада 2010 року по справі № 21/133/10 скасовані всі заборони на нерухоме майно боржника.

16 грудня 2010 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білою Т.С. на підставі ухвали господарського суду Запорізької області від 09 листопада 2010 року по справі № 21/133/10 знято заборону відчуження належної ОСОБА_2 та вилучено запис про іпотеку у Державному реєстрі іпотек.

Постановою Вищого господарського суду України від 14 червня 2011 року за результатами розгляду касаційної скарги ПАТ "УкрСиббанк" на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 11 квітня 2011 року, постанову господарського суду Запорізької області від 03 червня 2010 року, ухвали господарського суду Запорізької області від 03 вересня 2010 року, 01 жовтня 2010 року та 09 листопада 2010 року у справі № 21/133/10 скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Запорізької області.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 08 липня 2011 року № 21/133/10-29/5009/3331/11 провадження по справі про банкрутство Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 припинено. Копія ухвали направлена сторонам, в тому числі ОСОБА_2 .

Суд при винесенні ухвали дійшов висновку, що боржник звертаючись до господарського суду із заявою про порушення справи про банкрутство, вказав про те, що він має грошові зобов`язання перед ПАТ "Укрсоцбанк", які виникли на підставі кредитного договору № 153СМБ/08 від 12 вересня 2008 року. Проте, грошові кошти були видані цим банком у кредит ОСОБА_2 не як суб`єкту підприємницької діяльності, а як фізичній особі - громадянину України та згідно п. 1.2. кредит виданий на поточні потреби. Таким чином, суд дійшов висновку, що заборгованість ОСОБА_2 перед ПАТ "Укрсоцбанк" не пов`язана із здійсненням підприємницької діяльності та строк виконання зобов`язання наступає 11 вересня 2016 року. Тобто, судом підтверджено обов`язок Позичальника щодо виконання умов кредитного договору та договорів забезпечення згідно діючих умов.

07 червня 2013 року ОСОБА_2 без згоди ПАТ "Укрсоцбанк" здійснено відчуження предмета іпотеки, а саме: двокімнатної квартири, загальною площею 53,57 кв. м, житловою 20,3 кв. м розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом укладення Договору купівлі-продажу квартири з громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , що був посвідчений 07 червня 2013 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В. за реєстровим № 2643.

Іпотечний договір (як і Договір Кредиту) є дійсним та діє до припинення Основного зобов`язання (п. 6.3 Договору іпотеки). Згідно до п. 1.1 Договору кредиту кінцевий термін погашення заборгованості 11 вересня 2016 року.

Позичальником порушені п. п. 2.1.1.-2.1.9 Іпотечного договору, що передбачає обов`язок іпотекодавця вживати всіх необхідних заходів щодо захисту від зазіхань будь-яких третіх осіб, без письмової згоди Іпотекодержателя не відчужувати предмет іпотеки, негайно повідомляти про зміни, що відбулися та відбуваються з предметом іпотеки.

Також відповідачами при укладенні угоди порушені вимоги ст. ст. 9, 12 Закону України "Про іпотеку", що передбачає обов`язкову згоду іпотекодержателя на відчуження предмета іпотеки, оскільки такої згоди ПАТ "Укрсоцбанк" не надавав.

Відповідачами порушено вимоги ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України згідно до якої, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

До того ж, ОСОБА_2 навмисно ввів другу сторону (Відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_3 ) в оману щодо обставин, які мають істотне значення, при здійсненні угоди купівлі-продажу, оскільки, знаючи про наявність обв`язку перед банком згідно діючих договорі кредиту та іпотеки, відсутність підстав для вилучення записів про заборону та іпотеку із відповідних реєстрів, заперечив наявність вказаних обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, чи-то замовчав їх існування.

Вказані порушення чинного законодавства призвели до порушення економічного інтересу та права Банку як іпотекодержателя отримати задоволення з вартості реалізації предмета іпотеки.

На підставі вищевикладеного, позивач просив визнати правочин - Договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між громадянами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , посвідчений 07 червня 2013 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В. за реєстровим № 2643, недійсним, судові витрати покласти на відповідачів.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 січня 2016 року залучено у цій справі в якості третьої особи Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Бугрім Олену Віталіївну (Т.1, а.с.54).

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2022 року позов Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бугрім Олена Віталіївна про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним задоволено.

Визнано Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , посвідчений 07 червня 2013 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім Оленою Віталіївною за реєстровим номером 2643 недійсним.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 609 грн з кожної особи.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись нанеповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуальногоправа, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2022 року повністю та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції було залишено без уваги та ненадано належної правової оцінки тому факту, що позивачем було неправильно обрано спосіб правового захисту, а саме визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, що фактично не призведе до відновлення прав позивача, ніяким чином не вплине на його права, як іпотекодержателя, а взагалі поверне право власності на нерухоме майно боржнику, який не виконав свої зобов`язання перед банком та завдав значної шкоди правам та інтересам відповідачів Сидорських. Позивач визначає порушення ОСОБА_2 п.п. 2,1,4 іпотечного договору, тому позовна вимога має містити не вимогу про визнання договору купіві-продажу недійсним, а майнову вимогу про звернення стягнення на заставлене майно. При цьому, суд першої інстанції не взяв до уваги, що на момент укладення оспорюваного договору спірне нерухоме майно не мало статусу предмета іпотеки, не було обтяжене іпотекою, а продавець не мав статусу іпотекодавця, оскільки постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 31 травня 2016 року у справі №808/918/16, яке залишено без змін Постановою Верховного Суду від 10 травня 2018 року, ПАТ «Укрсоцбанк» було відмовлено у визнанні протиправними дій з вилучення запису про іпотеку №7901430 з державного реєстру іпотек від 16 жовтня 2010 року. Суд першої інстанції не взяв до уваги, що банк протягом п`яти років не вчиняв жодних дій для відновлення запису іпотеки, що виключив можливість відповідачам Сидорським та нотаріусу перевіряти добросовісність дій продавця та вчасного виявлення інших зацікавлених осіб щодо предмета спору. Суд першої інстанції також не взяв до уваги, що на час вчинення договору купівлі-продажу спірної квартири будь яких судових рішень про примусове стягнення заборгованості з ОСОБА_2 за вищезазначеним кредитним договором не має. Суд не врахував, що відповідно до змісту статті 234 ЦК України для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Оскільки під час укладення договору купівлі-продажу квартири від 07 червня 2013 року будь-яких судових рішень про примусове стягнення заборгованості за кредитним договором від 12 вересня 2008 року з боржника ОСОБА_2 не було, була знята заборона вилучення запису про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек, тому не має підстав для визнання правочину фіктивним.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, АТ «Альфа-Банк» (правонаступник АТ «Укрсоцбанк»), зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. У зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Учасники справи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В., АТ «Альфа банк», будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень (т. 3 а. с. 33-36 ) до апеляційного суду не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Від АТ « Альфа Банк» надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника АТ «Альфа-Банк», просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі рішення суду першої інсианції ( т. 3 а.с. 53-56) .

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповілдності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третьої особи приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В., АТ « Альфа банк», які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а вчинений з метою уникнення відповідальності відповідача за рахунок цього майна, що є порушенням частин першої та п`ятоїстатті 203 ЦК України, що за правиламистатті 215 цього Кодексує підставою для визнання його недійсним відповідно достатті 234 ЦК України.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки до таких висновків суд прийшов з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 12 вересня 2008 року між АКБ "Укрсоцбанк", правонаступником якого є ПАТ "Укрсоцбанк" та ОСОБА_2 був укладений Договір кредиту № 153СМБ/08 (надалі за текстом - Кредитний договір), згідно якого були надані кредитні кошти в розмірі 65000 доларів США 00 центів зі сплатою 15 % (Далі за текстом - Кредит) річних та кінцевим терміном погашення до 11 вересня 2016 року (т.1 а.с.8-16).

12 вересня 2008 року в забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаними Кредитним договором щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат з ОСОБА_2 (надалі - Іпотекодавець) був укладений Іпотечний договір № 153СМБ/08/1і від 12 вересня 2008 (далі - Договір іпотеки), посвідчений 12 вересня 2008 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білою Т.С. за реєстровим № 4698 та внесена заборона за № 4699/56. Предметом іпотеки за цими договорами є нерухоме майно, а саме: двокімнатна квартира, загальною площею 53,57 кв. м, житловою 20,3 кв. м розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.17-21).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 28 серпня 2005 року, яке видане згідно з розпорядженням від 25 серпня 2005 року № 889, ОСОБА_2 на праві приватної власності дійсно належить квартира АДРЕСА_2 . Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державноо житовгго фонду» (т.1 а.с.90), зареєстроване Орендним підприємством «Заопрізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», що підтверджується Витягом 8805454 від 01 листопада 2005 року (т.1 а.с.91).

Постановою господарського суду Запорізької області від 03 червня 2010 року по справі № 21/133/10 визнано Фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру .

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 09 листопада 2010 року по справі № 21/133/10 скасовані всі заборони на нерухоме майно боржника (т.1 а.с.25-27).

16 грудня 2010 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білою Т.С. на підставі ухвали господарського суду Запорізької області від 09 листопада 2010 року по справі № 21/133/10 знято заборону відчуження належної ОСОБА_2 та вилучено запис про іпотеку у Державному реєстрі іпотек, про що приватний нотаріус направив повідомленя ПАТ «Укрсоцбанк» від 16 грудня 2010 року за вих. № 122/02-32 (т.1 а.с.34).

Постановою Вищого господарського суду України від 14 червня 2011 року за результатами розгляду касаційної скарги ПАТ "УкрСиббанк" на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 11 квітня 2011 року, постанову господарського суду Запорізької області від 03 червня 2010 року, ухвали господарського суду Запорізької області від 03 вересня 2010 року, 01 жовтня 2010 року та 09 листопада 2010 року у справі № 21/133/10 скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Запорізької області.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 14 липня 2011 року № 21/133/10-29/5009/3331/11 провадження по справі про банкрутство Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 припинено (т.1 а.с. 28-33).

07 червня 2013 року ОСОБА_2 без згоди ПАТ "Укрсоцбанк" здійснено відчуження предмета іпотеки, а саме: двокімнатної квартири, загальною площею 53,57 кв. м, житловою 20,3 кв. м розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом укладання Договору купівлі-продажу квартири з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , що був посвідчений 07 червня 2013 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В. за реєстровим № 2643 (т.1, а.с.78-81).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 4559932 та 4559639, за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрована спірна квартира по Ѕ частці за кожним (т.1 а.с.81).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2017 року залишено без розгляду позовну вимогу ПАТ "Укрсоцбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором (т.2 а.с.13-14).

Постановою Верховного Суду від 10 травня 2018 року, постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 31 травня 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2016 року у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Білої Т.С., треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про визнання протиправними дій з вилучння запису про іпотеку № 7901430 з державного реєстру іпотек від 16 жовтня 2010 року залишено без змін (т.2 а.с. 17-25).

10 вересня 2019 року Загальними зборами акціонерів АТ "Альфа-Банк" та єдиним акціонером АТ "Укрсоцбанк" затверджено рішення про реорганізацію АТ "Укрсоцбанк" шляхом приєднання до АТ "Альфа-Банк" (т.2 а.с.111-130, 156-159).

Як вбачається з розрахунку вимог банку у зв`язку з неповерненням ОСОБА_2 кредитної заборгованості за кредитним договором № 153СМБ/08 від 12 вересня 2008 року станом на 04 березня 2021 року становить 69684,87 доларів США (що еквівалентно 1940563,47 грн), з них: сума заборгованості за кредитом 60260,44 доларів США (що еквівалентно 1678114,65 грн), сума заборгованості за відсотками 9424,43 доларів США (що еквівалентно 262448,84 грн) (т.2 а.с.190-192).

Як вбачається з довідки ПАТ «Укрсоцбанк» від 04 квітня 2018 року вих. № 04.22-07/4128, станом на 30 жовтня 2017 року надана за клієнтом банку ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості за період з 12 вересня 2008 року по 29 жовтня 2017 року було перераховано всього 12026,15 доларів США, з них: основна заборгованість за кредитом 4739,56 доларів США, відсотки за кредитом 7286,59 доларів США (т.2 а.с.197).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом статті 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України "Про іпотеку").

Згідно зі статтею 9 Закону України "Про іпотеку" іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою, пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність з підстав, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (статті 215 ЦК України).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19).

Вирішуючи спір, суд повинен дати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу позивача на момент його звернення до суду.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Отже, загальні правові підстави визнання правочину недійсним визначені у статті 215 ЦК України. За ступенем недійсності всі правочини поділяються на нікчемні (недійсність яких встановлена законом) та оспорювані (які можуть бути визнані недійсними, але за певних умов).

Частиною третьою статті 12 Закону України "Про іпотеку" визначено, що правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), погоджуючись із висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц та від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц, дійшла висновку про те, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що "недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим".

Тому при оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому немає підстав надавати оцінку іншим аргументам апеляційної скарги.

Отже, якщо правочин є нікчемним, то позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача (див. висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90 цс 19, пункт 72), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18, пункти 69, 70)).

Позивач просив визнати недійсним правочин, для якого законом встановлена нікчемність.

Таким чином, підстави для задоволення позовної вимоги АТ «Альфа-Банк» про визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 07 червня 2013 року відсутні, оскільки такий правочин є недійсним (нікчемним) відповідно до закону (частина третя статті 12 Закону України "Про іпотеку").

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30 червня 2021 року по справі № 125/274/18, провадження № 61-9461св19 .

З огляду на зазначене, підстав для визнання договору купівлі-квартири від 07 червня 2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , посвідченого привтним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Бугрім О.В., у суду першої інсанції не було.

При цьому, суд першої інстанції вірно врахував, що банк не давав згоди на відчуження предмета іпотеки третій особі, оскільки матеріали справи такої згоди не містять.

Посилання судом першої інстанції на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц ( провадження № 14-260 цс19), на думку колегії суддів є помилковими, оскільки в зазначеній справі фактичні обставини справи є іншими, ніж фактичні обставини справи у даній справі, яка є предметом апеляційного розгляду.

Слід також зауважити, що за умовами п. 2.4.4 іпотечного договору № 153 СМБ/08/1 від 20 вересня 2008 року Іпотекодержатель (позивач) має право у разі невиконання Іпотекодавцем ( відповідач ОСОБА_2 ) хоча б одного із своїх обов`язків, встановлених згідно з п. п. 2.1.1-2.1.11 цього договору, вимагати дострокового виконання Іпотекодавцем основного зобов`язання, а у разі його невиконання задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач визначає порушення відповідача ОСОБА_2 , як порушення п.п. 2.1.4 Іпотечного договору, що є підставою для вимоги про звернення стягнення на заставлене майно.

Рішенням Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 ( щодо відповідності Конституції України ( конституційності) положень ч. 1, 2 ст. 23 Закону України « Про іпотеку»), Конституційний Суд України зазначив, що наслідком переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, безпосередньо не стосуються питання позбавлення іпотекодавця ( набувача іпотечного майна) права власності на предмет іпотеки або ж його примусового відчуження у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки. Конституційний Суд України робить висновок, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невтконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.

З огляду на зазначене, підстави для задоволення позовної вимоги АТ « Альфа-Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 07 червня 2013 року відсутні, оскільки такий правочин є недійсним ( нікчемним) відповідно до частини третьої статті 12 Закону України « Про іпотеку», тому оскаржене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому немає підстав надавати оцінку іншим аргументам апеляційної скарги.

Аргументи апеляційної скарги частково є виправданими.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 379, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2022 року у цій справі скасувати. Прийняти нове судове рішення наступного змісту.

В задоволенні позову Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бугрім Олена Віталіївна про визнання договору купівлі-продажу квартири, АДРЕСА_2 , посвідченого 07 червня 2013 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім Оленою Віталіївною за реєстровим № 2643 недійсним відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 11 липня 2022 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Кочеткова І.В.Маловічко С.В.