КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2022 року

м. Київ

справа №756/7898/219

провадження № 22-ц/824/7368/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Шкоріної О.І.

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-1»

відповідач - ОСОБА_1

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2022 року у складі судді Осаулова А.А.

у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-1» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року директор товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-1» - Палковська Т.О. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, в якому просила стягнути з відповідача заборгованість за період з 01 жовтня 2015 року по 01 червня 2019 року у розмірі - 92 734,39 грн, інфляційні втрати у сумі - 17 603,15 грн, 3 % річних у розмірі 4 553,53 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ОСОБА_1 є власником чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 та є співвласником багатоповерхового будинку, обслуговування якого здійснюється ТОВ «Житлобуд-1».

05 серпня 2014 року ОСОБА_1 уклав з ТОВ «Житлобуд-1» у встановленому порядку договір про надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території. Але незважаючи на безперебійне отримання житлово-комунальних послуг належної якості, відповідач протягом багатьох років за них взагалі не сплачував, у зв`язку чим у останнього утворилася заборгованість.

Судовим наказом Оболонського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року у справі №756/12620/18 з відповідача було стягнуто заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг за період з 01 жовтня 2015 року по 30 вересня 2018 року, суму інфляційних втрат та 3 % річних.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2018 року у справі №756/12620/18 вказаний судовий наказ скасовано.

Тариф за утримання та обслуговування житлового будинку та прибудинкової території (сплата за експлуатаційні витрати) в будинку, що стягувався позивачем з власників квартир, становить 3,09 грн за 1 кв.м - у випадку оплати послуг не пізніше 20 числа місяця та 3,40 грн. за 1 кв.м - у випадку оплати послуг після 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Вказаний тариф та структура тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій був затверджений Розпорядженням КМДА №579 від 10 квітня 2012 року і діяв до серпня 2017 року (включно).

З вересня 2017 року Розпорядженням КМДА №932 від 01 серпня 2017 року були встановлені нові тарифи за утримання та обслуговування житлового будинку та прибудинкової території (сплата за експлуатаційні витрати) в будинку: 5,20 грн за 1 кв.м - у випадку оплати послуг не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, та 5,72 грн за кв.м - у випадку оплати послуг після 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Відповідно до розрахунку заборгованості по оплаті за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території, заборгованість відповідача за період з жовтня 2015 по травень 2019 року по оплаті за отримані житлово-комунальні послуги становив 92 734,39 грн.

У зв`язку з простроченням щодо оплати спожитих житлово-комунальних послуг, боржник був зобов`язаний сплатити на користь позивача 3% річних у розмірі 4 553,53 грн, та інфляційні виплати у розмірі 17 603,15 грн.

На підставі викладеного просила позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2022 рокупозов задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-1» суму заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01 жовтня 2015 року по 01 червня 2019 року у розмірі - 92 734,39 грн, інфляційні втрати в сумі - 17 603,15 грн, 3% річних у розмірі - 4 553,53 грн та судовий збір у сумі 1 921 грн, а всього - 116 812,12 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, 27 квітня 2022 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В своїй апеляційній скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції було стягнуто заборгованість за неіснуючу послугу «Утримання будинку і прибудинкової території», надання якої не передбачено Законом України № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги», не передбачено її надання й після 01 липня 2016 року (пункти 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 417-VIII «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Зазначає, що позивач на час розгляду справи не був ані балансоутримувачем будинку, ані виконавцем послуги утримання будинку і прибудинкової території, ані управителем будинку, тобто у нього взагалі було відсутнє право вимоги до відповідача як до споживача.

Уважає, що судом першої інстанції неправильно було установлено правовідносини сторін, які насправді не регулюються Законами України № 1875-IV та № 2189-VІІІ «Про житлово-комунальні послуги», оскільки позивач не є суб`єктом права за цими законами.

Вказує, що судом першої інстанції безпідставно повернуто додаткові докази, незважаючи на те, що такі були подані до початку розгляду справи по суті, долучені до письмових пояснень відповідача.

Посилається на те, що судом не було встановлено належними та допустимими доказами дійсну суму заборгованості, так як поданий позивачем «розрахунок заборгованості» (з жовтня 2015 року по травень 2019 року) на суму 92 734,39 грн складений з порушенням ст. 9 Закону України № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», отже є неналежним доказом (ст. 77 ЦПК України), який за відсутності інших доказів не могло бути покладено в основу оскаржуваного рішення.

Вважає безпідставними посилання суду першої інстанції на постанови Верховного Суду від 20 квітня 2016 року №6-2951-цс15 та Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №751/3840/15-ц, якими зроблено правові висновки про застосування Закону України № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги», що втратив чинність, та правовідносин споживача з виконавцем, яким не є позивач в даному випадку.

Зазначає, що судом не було встановлено, якими доказами, окрім тверджень самого позивача, підтверджується надання повного обсягу житлово-комунальних послуг в різні місяці нарахування їх вартості, які входять до заявленого періоду.

Апелянт вказує на те, що застосовуючи до стягнутої до вересня 2017 року суми заборгованості тариф, встановлений розпорядженням КМДА № 579 від 10 квітня 2012 року, судом не було надано жодної оцінки встановленим мотивувальними частинами постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2014 року у справі № 2а-118/11 (2а/761/4/14).

Посилається на те, що в частині не взяття судом до уваги рішення ОАСК від 17 жовтня 2019 року у справі №826/159/18, зміненого постановою КААС від 02 липня 2020 року (про визнання нечинним розпорядження КМДА № 932 від 01 серпня 2017 року) з мотивів, що воно не стосується будинку відповідача, суд не звернув уваги, що предметом оскарження був не акт індивідуальної дії, а нормативно-правовий акт, дія якого поширюється на невизначене коло осіб, правовідносини між якими цим актом врегульовані.

Зазначає, що судом першої інстанції не було застосовано позовну давність з відмовою у стягненні сум заборгованості, нарахованих поза її межами (до червня 2016 року).

У цій частині, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, апелянт просить врахувати актуальний висновок постанови Великої Палати Верховного суду від 07 липня 2020 року у справі №712/8916/17 та застосувати позовну давність, перебіг якої не переривається подачею заяви про видачу судового наказу.

Позивач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог та наявності у відповідача заборгованості у розмірі, заявленому ТОВ «Житлобуд-1».

Щодо строку позовної давності суд першої інстанції зазначив, що звернення товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-1» із заявою про видачу судового наказу, обставини його видачі 04 жовтня 2018 року у справі №756/12620/18 та подальше скасування ухвалою суду від 30 жовтня 2018 року, є підставою для переривання строку давності.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, вказаним вимогам рішення суду не відповідає з огляду на наступне.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є власником чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 . Загальна площа вищевказаної квартири складає 467,60 кв.м. Зазначене підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 03 червня 2014 року та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 9-11).

Відповідач є співвласником багатоповерхового будинку, обслуговування якого здійснюється ТОВ «Житлобуд-1».

05 серпня 2014 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Житлобуд-1» укладено договір про надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, предметом якого є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у ж/б по АДРЕСА_2 , а споживачем забезпечення своєчасної оплати таких послуг за встановленим тарифом у строк та на умовах, що передбачені договором. Виконавець надає послуги відповідно до затвердженого (погодженого) рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг.

Для обслуговування будинку ТОВ «Житлобуд-1» уклало відповідні договори з підрядними організаціями щодо постачання електроенергії, вивезення сміття, технічного обслуговування ліфтів. Надання і, відповідно, отримання замовлених послуг підтверджується наявними у справі актами здачі-прийняття робіт (послуг), оплатою отриманих послуг (т. 2 а.с. 70-80).

Докази, надані ОСОБА_1 на підтвердження відсутності у позивача права надавати житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_3 , а саме: листи Оболонської районної державної адміністрації №104-7447 від 10 вересня 2021 року, № 104-7450 від 13 вересня 2021 року; листи Департаменту земельних ресурсів КМДА №05702-24931 від 10 вересня 2021 року, №0570202/2-25552 від 17 вересня 2021 року; лист ТОВ «Житлобуд-1» №555 від 04 жовтня 2021 року; листи Оболонської районної державної адміністрації №104-8313 від 05 жовтня 2021 року, № 104-8474 від 08 жовтня 2021 року, не заслуговують на увагу суду, оскільки зі змісту вказаних листів не вбачається, що ТОВ «Житлобуд-1» не є господарською організацією, яка на відповідній правовій підставі обслуговує будинок АДРЕСА_3 .

Зважаючи на вищезазначене, доводи апелянта щодо недоведеності позивачем, що він є тим підприємством, якому відповідач має сплачувати гроші за отримані житлово-комунальні послуги, є неспроможними та безпідставними.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

Частиною першою статті 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Між позивачем та відповідачем склалися відносини у сфері житлово-комунальних послуг, які регулюються положеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон).

Згідно ст. 13 Закону, в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до Роз`яснення Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України «Щодо правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями» від 01 лютого 2006 року, п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Правил користування приміщення житлових будинків і прибудинковими територіями власники приватизованого житла в багатоквартирних будинках (до них належать і власники квартир у кооперативних будинках та викуплених квартир) є співвласники всіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і повинні сплачувати свою частку у загальних квартирах на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі.

Відповідно до ст. 68 ЖК України споживачі повинні щомісячно здійснювати оплату за отримані комунальні послуги у строки встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

Отже, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу, відповідачам), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги згідно з чинними тарифами.

Тариф за утримання та обслуговування житлового будинку та прибудинкової території (сплата за експлуатаційні витрати) в будинку, що стягується з позивачем з власників квартир, становив 3,09 грн. за 1 кв. метр - у випадку оплати послуг не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, та 3,40 грн. за 1 кв. метр - у випадку оплати послуг після 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Вказаний тариф та структура тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій був затверджений Розпорядженням КМДА №579 від 10 квітня 2012 року і діяв до серпня 2017 року (включно).

З вересня 2017 року Розпорядженням КМДА №932 від 01 серпня 2017 року були встановлені нові тарифи за утримання та обслуговування житлового будинку та прибудинкової території (сплата за експлуатаційні витрати) в будинку: 5,20 грн. за 1 кв. метр - у випадку послуг не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, та 5,72 грн. за кв. метр - у випадку оплати послуг після 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Таким чином, щомісячний розмір оплати за утримання та обслуговування житлового будинку та прибудинкової території відповідача у період з жовтня 2015 року по серпень 2017 року складав: 467,60 х 3,40 грн. = 1 589,84 грн.

З вересня 2017 року по травень 2019 року щомісячний розмір оплати за утримання будинку та обслуговування житлового будинку та прибудинкової території відповідача становить: 467,60 х 5,72 = 2 674,67 грн.

Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо необґрунтованості тарифів в період з 01 серпня 2017 року з огляду на скасування рішеннями адміністративних судів розпорядження КМДА від 01 серпня 2017 року № 932, яким внесено зміни до Тарифів та структури тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Так, із наданої відповідачем копії рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 жовтня 2019 року у справі № 826/159/18, вбачається, що судом визнано незаконним та нечинним з моменту прийняття розпряження КМДА № 932 від 01 серпня 2017 року в частині встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для будинку за однією конкретною адресою.

При перевірці даних обставин у Єдиному державному реєстрі судових рішень вбачається, що адреса позивача і адреса будинку, відносно якого скасовано дію розпорядження ( АДРЕСА_4 ), є різними, відтак в частині застосування тарифу до будинку АДРЕСА_3 , де знаходиться квартира відповідача, розпорядження залишається чиним.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що позивачем не доведено факт надання відповідачу послуг з утримання будинку та прибудинкової території належної якості, оскільки у квартирі ОСОБА_1 відбулось залиття, а тому останній не сплачував за житлово-комунальні послуги, є безпідставними, виходячи з наступного.

Формою контролю споживача за якісними та кількісними показниками житлово-комунальних послуг є акт-претензія.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складання та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Представник виконавця повинен з`явитися на виклик споживача не пізніше строку, визначеного договором. Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менше як два споживачі. Акт-претензія подається виконавцю, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає письмово споживачу обґрунтовану письмову відмову у задоволенні його претензій.

Аналогічні положення викладені і в пунктах 12-14 Договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 05 серпня 2014 року, укладеному між ТОВ «Житлобуд-1» та ОСОБА_1 , в якому сторони погодили спеціальний порядок розв`язання спорів.

Відповідачем не надано доказів, що він звертався до позивача із актом-претензією з приводу ненадання або надання неналежної якості житлово-комунальних послуг, або що відповідач відмовлявся від послуг ТОВ «Житлобуд-1» будь-яким чином, в тому числі направленням вимоги про розірвання договору.

У матеріалах справи міститься лише Акт результатів огляду покрівлі будинку ж/б по АДРЕСА_5 , в якому, зокрема, зазначено, що на письмову заяву мешканця квартири АДРЕСА_6 комісія провела огляд покрівлі над квартирою АДРЕСА_1 у зв`язку із затіканням приміщення 4 поверху вказаної квартири. Вказано, що видимих пошкоджень покрівлі немає; автоматична електрична система снігорозтавання згідно проекту на будинок відсутня; визначено за доцільне мешканцю квартири на частину покрівлі встановити автоматичну систему снігорозтавання; зазначено, що ТОВ «Житлобуд-1» буде виконаний профілактичний ремонт покрівлі (замазка швів).

Разом з тим, акт огляду не є актом-претензією, передбаченим законом та умовами договору у разі порушення виконавцем умов договору, а отже відповідач, уважаючи, що йому надаються послуги з утримання будинку неналежної якості, не скористався своїм правом на подачу акта-претензії або позову в судовому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що за відповідачем перед позивачем обліковується заборгованість з жовтня 2015 по травень 2019 року по оплаті за отримані житлово-комунальні послуги та становить 92 734,39 грн.

Відповідно до ст.ст. 610-612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Разом з тим, згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

У зв`язку з простроченням відповідачем щодо оплати спожитих житлово-комунальних послуг, позивач просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 3% річних у розмірі 4 553,53 грн. та інфляційні виплати у розмірі 17 603,15 грн.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем було заявлено про застосування строку позовної давності.

Позовна давність - це строк для захисту права за позовом особи, право якої порушене. Іншими словами, це строк протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати захисту чи примусового здійснення свого права через суд.

За приписами статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта ст. 256 ЦК України).

Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому перебіг позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Зі змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в судовому порядку. Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.Згідно з ч.1 ст.160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Приписи статті 161 ЦПК України регламентують вимоги, за якими може бути видано судовий наказ.

З матеріалів справи вбачається, що наказом Оболонського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року у справі №756/12620/18 з відповідача стягнуто заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг за період з 01 жовтня 2015 року по 30 вересня 2018 року, суму інфляційних втрат та 3 % річних.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2018 року у справі №756/12620/18 вказаний судовий наказ скасовано.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.

Подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи за її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №712/8916/17).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, зважаючи на викладене, звернення позивача до суду з вимогою про видачу судового наказу, не перервало позовної давності, а тому до даних позовних вимог застосовується загальна позовна давність у три роки.

Розрахунок заборгованості виконаний позивачем за період з жовтня 2015 року по травень 2019 року(т. 1, а.с. 13).

Оскільки позов про стягнення заборгованості подано 11 червня 2019 року, апеляційний суд доходить висновку про застосування позовної давності до частини заборгованості з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат за період з жовтня 2015 року по травень 2016 року та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по оплаті за житлово-комунальні послуги за період з червня 2016 року по травень 2019 року, що становить 80 015,67 грн (92 734,39 - 12 718,72) - витрати з утримання будинку, 11 988,32 грн (17 603,15 - 5 614,83) - інфляційні втрати та 3 265,48 грн (4 553,53 - 1 288,05) - 3% річних, а всього 94 884,30 грн.

У задоволенні решти вимог суд відмовляє з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Наведені вище порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення про задоволення позову частково.

Таким чином, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості у повному обсязі, місцевий суд невірно застосував норми матеріального права, що регулюють позовну давність, не взяв до уваги висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, у зв`язку чим невірно встановив період нарахування заборгованості та не з`ясував, що заборгованість за спожиті послуги включно до травня 2016 року нарахована поза межами строку позовної давності, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Житлобуд-1» підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 584,83 грн.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не було сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо факт недоплати судового збору з`ясовано судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд залежно від конкретних обставин справи може: зобов`язати позивача (заявника) доплатити належну суму судового збору і подати суду відповідні докази у встановлений ним строк та за необхідності оголосити перерву в її розгляді (стаття 191 ЦПК); у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням положень статті 88 ЦПК або ж залишити позов (заяву, скаргу) без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 207 ЦПК.

У зв`язку з несплатою ОСОБА_1 судового збору за подання апеляційної скарги, з останнього підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 881,50 грн на реквізити Київського апеляційного суду: Отримувач коштів ГУК у м. Києві/Соломян.р-н/22030101; Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783; Банк отримувача Казначейство України (ел. адм. подат.); Код банку отримувача (МФО) 899998; Рахунок отримувача UA0026010; Код класифікації доходів бюджету 22030101.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2022 року - скасувати.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-1» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-1» заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з червня 2016 року по травень 2019 року всього у розмірі 94 884,30 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-1» судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 584,83 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 881,50 грн на реквізити Київського апеляційного суду: Отримувач коштів ГУК у м. Києві/Соломян.р-н/22030101; Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783; Банк отримувача Казначейство України (ел. адм. подат.); Код банку отримувача (МФО) 899998; Рахунок отримувача UA0026010; Код класифікації доходів бюджету 22030101.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених частиною третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.І. Шкоріна