КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/3546/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 369/7130/18

07 липня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Шпильовій Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Мінченка Ярослава Васильовича на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Ковальчук Л. М., у цивільній справі за позовом Приватного підприємства «А.Т.Н.» до ОСОБА_1 про стягнення виплаченого відшкодування в порядку регресу та відшкодування матеріальної шкоди,-

в с т а н о в и в:

15 червня 2018 року Приватне підприємство «А.Т.Н.» звернулось до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення виплаченого відшкодування в порядку регресу та відшкодування матеріальної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог зазначало, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2017 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 07 лютого 2018 року, встановлено, що 08 травня 2015 року, близько 17:30 год., ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Рута22», д.н.з. НОМЕР_1 , власником якого є Приватне підприємство «А.Т.Н.», поблизу будинку № 38 по вул. Святошинській в м. Вишневе, проїхав регульоване перехрестя на червоний сигнал світлофора, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Форд» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 .

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.01.2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Зазначає, що внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль марки «Форд» д.н.з. НОМЕР_2 отримав механічні пошкодження, вартість матеріальних збитків згідно рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2017 року склала 187 739,03 грн..

Вказаним рішенням суду з ПП «А.Т.Н.» стягнуто на користь власника пошкодженого автомобіля «Форд» д.н.з. НОМЕР_2 матеріальні збитки, завдані ОСОБА_1 , як працівником підприємства у розмірі 187 739,03 грн. матеріальної шкоди, 1 000 грн. вартості звіту, 600 грн. - послуги евакуатора, 720 грн. - послуги штраф-майданчика, що в цілому складає - 190 059,03 грн.

Зазначає, що позивачсплатив на користь ОСОБА_2 190 059,03 грн. шляхом безготівкової сплати двома платежами, що підтверджується платіжними дорученнями № 607 та № 654.

Окрім того, внаслідок вчиненої відповідачем дорожньо-транспортної пригоди, керований ним транспортний засіб марки «Рута22», д.н.з. НОМЕР_1 зазнав механічних пошкоджень. Вартість відновлювального ремонту даного автомобіля склала 60 252,04 грн., з яких 24 792 грн. - вартість виконаних робіт, 35 460,04 грн. - вартість використаних матеріалів, що підтверджується актами виконаних робіт № 72 та № 73 від 20.07.2015 року.

З огляду на вище викладене, просило суд стягнути з відповідача на користь позивача в порядку регресу виплачену підприємством матеріальну шкоду у розмірі 190 059,03 грн., завдану внаслідок пошкодження при ДТП автомобіля «Форд» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , та завдану підприємству матеріальну шкоду у розмірі 60 252,04 грн., завдану внаслідок пошкодження при ДТП автомобіля марки «Рута22», д.н.з. НОМЕР_1 , який належитьПП «А.Т.Н.» .

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2019 року позов Приватного підприємства «А.Т.Н.» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного підприємства «А.Т.Н.» в порядку регресу матеріальну шкоду в розмірі 190 059 грн. 03 коп. та завдану матеріальну шкоду у розмірі 60 252,04 грн..

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного підприємства «А.Т.Н.» судовий збір у розмірі 3 754,68 грн.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Мінченка Ярослава Васильовича про перегляд заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2019 року в справі за позовом Приватного підприємства «А.Т.Н.» до ОСОБА_1 про стягнення виплаченого відшкодування в порядку регресу та відшкодування матеріальної шкоди та поновлення строку на перегляд заочного рішення суду.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду першої інстанції, 13 грудня 2021 року представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Мінченко Ярослав Васильович подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції постановив рішення у даній справі без участі відповідача, який не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Вважає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неправильно застосував норми матеріального права, оскільки питання відшкодування шкоди має вирішуватись із застосуванням норм трудового законодавства, зокрема ст.ст. 130-137 КЗпП.

Звертає увагу суду, що постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24 затверджено перелік посад і робіт з якими підприємства, установи та організації можуть укладати письмові договори про повну матеріальну відповідальність, проте посада водія не входить до цього переліку.

Вказує на те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що між сторонами було укладено договір про повну матеріальної відповідальності ОСОБА_1 , а тому, з урахуванням вимог ст. 132 КЗпП, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню матеріальна шкода у розмірі середнього місячного заробітку, проте у зв`язку з тим, що позивачем у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України не було надано суду доказів про розмір середньомісячного заробітку відповідача, відсутні підстави для задоволення позову і в цій частині .

Також до апеляційної скарги представником відповідача було надано заяву про застосування строків позовної давності. Посилається на те, що строк звернення до суду з позовом у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України, а не нормами ЦК України. При вирішенні спорів щодо відшкодування шкоди, завданої діями працівника підприємства при виконанні ним своїх трудових обов`язків, суди повинні перевіряти чи додержався власник або уповноважений ним орган установленого ст. 233 КЗпП України річного строку з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення до суду з позовом про її відшкодування.

Звертає увагу суду, що днем виявлення шкоди є проміжок часу з 08 травня 2015 року по 20 липня 2015 року, проте з позовною заявою Приватне підприємство «А.Т.Н.» звернулось до суду лише 18 червня 2018 року.

З огляду на вище викладене, просив суд застосувати строки позовної давності до спірних правовідносин.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Мінченко Ярослав Васильович повністю підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача Приватного підприємства «А.Т.Н.» адвокат Трофімов Богдан Володимирович проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника позивач та представника відповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2017 року, яке було залишене без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 07 лютого 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_2 до Приватного підприємства «А.Т.Н.», треті особи: ОСОБА_1 , Приватне акціонерне товариство «Київський страховий дім» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо- транспортної пригоди задоволено частково.

Стягнуто з Приватного підприємства «А.Т.Н.» на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду- 187 739,03 грн., вартість звіту- 1000,00 грн., послуги евакуатора- 600, 00 грн., послуги штраф майданчика- 720,00 грн.

Під час розгляду справи за позовом ОСОБА_2 до Приватного підприємства «А.Т.Н.», треті особи: ОСОБА_1 , Приватне акціонерне товариство «Київський страховий дім» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо- транспортної пригоди судами встановлено, що 08 травня 2015 року, о 17 год. 00 хв., у Київській області, м. Вишневе, на перехресті вул. Святошинська та Жовтнева, відбулась дорожньо- транспортна пригода за участю транспортних засобів: автомобіля марки «Рута 22», д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ПП «А.Т.Н.», під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля марки «Форд», д.н.з. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 під його ж керуванням.

Також судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до постанови старшого слідчого Києво- Святошинського відділу поліції ГУ Національної поліції в Київській області про закриття кримінального провадження від 13.06.2016 року, кримінальне провадження ЄРДР № 0001719 закрито, у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу злочину, передбаченого ст. 286 КК України.

Постановою Києво- Святошинського районного суду Київської області від 16 січня 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України.

11 квітня 2018 року та 27 квітня 2018 року Приватне підприємство «А.Т.Н.» виплатило ОСОБА_2 матеріальну та моральну шкоду по 95 029,51 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 607 та № 654 (а.с. 22-23)

Відповідно до актів виконаних робіт №№ 72, 73 від 20 липня 2015 року, вартість матеріалів, придбаних Приватним підприємством «А.Т.Н.» для автомобіля «Рута22», д.н.з. НОМЕР_1 становить 35 460,04 грн., вартість виконаних робіт - 24 792,00 грн. (а.с. 24)

Задовольняючи позовні вимоги Приватного підприємства «А.Т.Н.» до ОСОБА_1 про стягнення виплаченого відшкодування в порядку регресу та відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції посилався на те, що позивач виплатив грошові кошти на відшкодування збитків, завданих його працівником ОСОБА_1 потерпілій особі ОСОБА_2 внаслідок пошкодження його автомобіля при дорожньо- транспортній пригоді, винуватцем якої є ОСОБА_1 , а тому він має право регресної вимоги до відповідача ОСОБА_1 на виплачену суму відшкодування. Крім того, внаслідок ДТП, скоєного ОСОБА_1 зазнав пошкоджень і автомобіль позивача «Рута22», д.н.з. НОМЕР_1 , вартість відновлювального ремонту вказаного автомобіля становить 60 252 грн. 04 коп., вказана шкода завдана підприємству внаслідок порушення ним Правил дорожнього руху, а тому підлягає відшкодуванню.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідають.

Згідно з частинами першою-третьою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (частина перша статті 1172 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Зазначена норма, що регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, передбачає право регресу особи в разі, якщо вона відшкодувала потерпілому шкоду, завдану іншою особою в рамках деліктних правовідносин між нею та потерпілим.

При цьому за змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

У справі, що переглядається, позов про відшкодування шкоди в порядку регресу пред`явлено позивачем Приватним підприємством «А.Т.Н.» до ОСОБА_1 , який працював у позивача на посаді водія та заподіяв шкоду привтконанні ним своїх трудових обов`язків.

Відповідно до частин першої, другої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Як роз`яснено в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», за правилами статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Згідно зі статтею 130 КЗпП України не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав, пов`язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов`язків (так само як і інші неодержані прибутки) не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню. При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 Порядку обчислення середньої заробітної плати (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348), а саме, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації).

Статтею 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

З огляду на вище викладене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача про неправильність висновків суду першої інстанції щодо покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за завдану ним шкоду та приходить до висновку, що оскільки завдана Приватному підприємству «А.Т.Н.» матеріальна шкода заподіяна з вини його працівника відповідача ОСОБА_1 при виконанні ним свої службових обов`язків, договір про повну матеріальну відповідальність між ним та позивачем не укладався, інші, передбачені ст. 134 КЗпП України підстави для покладення на працівника повної матеріальної відповідальності за завдану підприємству шкоду, відсутні, то позивач Приватне підприємство «А.Т.Н.» має право вимоги до відповідача ОСОБА_1 щодо відшкодування завданої шкоди лише в межах його середньомічного заробітку, який визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 Порядку обчислення середньої заробітної плати (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348), а саме, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації).

Доказів того, що відповідач ОСОБА_1 у відповідності до ст. 134 КЗпП України несе матеріальну відповідальність у повному розмірі, завданої шкоди матеріали справи не містять.

Не надано суду при подачі позову і доказів на підтвердження розміру середнього заробітку відповідача. До апеляційної скарги таких доказів відповідачем також не надано, клопотання про витребування довідки про розмір середнього заробітку відповідача ні представником позивача, ні представником відповідача не заявлялось.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказуванняне може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частини другої, шостої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме: суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції 16 червня 2022 року представнику позивача ОСОБА_3 та представнику відповідача Мінченко Я.В. апеляційним судом було роз`яснено їх право надати до суду апеляційної інстанції довідку про середньомісячний заробіток відповідача ОСОБА_1 , який визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 Порядку обчислення середньої заробітної плати (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348). Для надання такої довідки в судовому засіданні було оголошено перерву до 07 липня 2022 року.

07 липня 2022 року в судовому засіданні колегією суддів було повторно роз`яснено представникам сторін право надати суду апеляційної інстанції зазначену вище довідку, чи заявити клопотання про витребування вказаної довідки судом. Проте, представник позивача ОСОБА_3 та представник відповідача Мінченко Я.В. відмовились від надання такої довідки та пояснили, що клопотань до суду у них немає. При цьому представник відповідача посилався на те, що саме Приватне підприємство «А.Т.Н.», як роботодавець та позивач у справі повинно було надати таку довідку до суду першої інстанції. Представник позивача посилався на те, що правовідносини між сторонами у даній справі не регулюються КЗпП України, так як шкода була завдана внаслідок ДТП, а тому немає необхідності у надані до суду довідки про середньомісячний заробіток відповідача.

Отже, прийшовши до висновку, що позивач Приватне підприємство «А.Т.Н.» має право на відшкодування відповідачем ОСОБА_1 , завданої ним при виконанні службових обов`язків в межах середньомічного заробітку, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити питання про стягнення з відповідача завданої позивачу шкоди у розмірі середньомісячного заробітку відповідача , оскільки сторонами у справі не надано суду довідку про середньомісячний заробіток відповідача ОСОБА_1 .

З огляду на вище викладене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення неправильно застосував норми матеріального права, оскільки питання відшкодування шкоди має вирішуватись у даному спорі із застосуванням норм трудового законодавства, зокрема ст.ст. 130-137 КЗпП.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції постановив рішення у даній справі без участі відповідача, який не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 8 с. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Києво- Святошинським районним судом Київської області з метою отримання відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ОСОБА_1 було зроблено запит до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС Хмельницької області та до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС Київської області. (а.с. 41-42)

На адресу Києво- Святошинського районного суду Київської області від Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС Хмельницької області надійшла відповідь в якій зазначалось, що ОСОБА_1 з 17 листопада 2015 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом першої інстанції засобами поштового зв`язку на адресу: АДРЕСА_1 та на адресу, яка була зазначена в позовній заяві: АДРЕСА_2 направлялась поштова кореспонденція відповідачу ОСОБА_1 , проте, до суду першої інстанції повертались рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою « за зазначеною адресою не проживає».

Окрім того, повідомлення про виклик відповідача ОСОБА_1 в судове засідання, призначене на 12 березня 2019 року о 15 год. 00 хв., було розмішено на сайті Києво- Святошинського районного суду Київської області.

З огляду на вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що суд першої інстанції постановив рішення у даній справі без участі відповідача, який не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи є безпідставними.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, мають, зокрема, право заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення суду.

Згідно зі статтею 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами.

Відтак заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Зазначений висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року № 200/11343/14-ц.

З огляду на те, що відповідач ОСОБА_1 був повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції в установленому законом порядку, колегія суддів не вбачає підстав для вирішення його заяви про застосування до позовних вимог строку позовної давності, яка була подана лише до апеляційної скарги.

Крім того, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Такий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.

У даній справі, вирішуючи спір по суті, колегія суддів прийшла до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Приватного підприємства «А.Т.Н.» до ОСОБА_1 про стягнення виплаченого відшкодування в порядку регресу та відшкодування матеріальної шкоди з підстав недоведеності позовних вимог

Згідно ч.ч.1ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Мінченка Ярослава Васильовича підлягає задоволенню, заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Приватного підприємства «А.Т.Н.» до ОСОБА_1 про стягнення виплаченого відшкодування в порядку регресу та відшкодування матеріальної шкоди.

Керуючись ст.ст.22,1166,1172, 1187, 1191 ЦК України, ст.ст. 132,134 КЗпП України, ст.ст. 12,76,77,79,81, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Мінченка Ярослава Васильовича задовольнити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволені позову Приватного підприємства «А.Т.Н.» до ОСОБА_1 про стягнення виплаченого відшкодування в порядку регресу та відшкодування матеріальної шкоди відмовити.

Стягнути з Приватного підприємства «А.Т.Н.» () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер платника податків НОМЕР_3 ) судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 5 632,02 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 липня 2022 року.

Головуючий: Судді