Справа № 357/104/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Бебешко М. М. ,

при секретарі Кравченко О. Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Біла Церква цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

10 січня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просив суд: 1) здійснити поділ спільно нажитого майна, а саме квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; 2) визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони з 28 лютого 1996 року по 04 листопада 2014 року перебували у шлюбі. Про розірвання шлюбу йому стало відомо у вересні 2018 року з Єдиного державного реєстру судових рішень. У період шлюбу сторонами на підставі договору купівлі-продажу придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Спірна квартира була придбана за зароблені позивачем кошти в Іспанії, де він перебував з 2001 по 2012 рік. Доказом того, що квартира є спільним майном подружжя є заява про надання згоди, посвідчена державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської наддержавної нотаріальної контори Київської області від 18.08.2012 року, в якій зазначено, що гроші, які витрачаються на придбання квартири, є спільною сумісною власністю. Придбана квартира є об`єктом спільної сумісної власності, як така, що набувається у шлюбі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 10 січня 2022 року, вказану справу передано на розгляд судді Бебешко М.М.

Ухвалою суду від 11 січня 2022 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків.

19 квітня 2022 року на адресу суду надійшла заява від позивача про усунення недоліків.

Ухвалою суду від 20 квітня 2022 року, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду на 16 червня 2022 року.

Через неявку сторін в судове засідання, призначене на 16 червня 2022 року, судовий розгляд у справі відкладено на 11 липня 2022 року.

30 червня 2022 року на адресу суду надійшла заява від позивача про розгляд справи за його відсутності, підтримання ним позовних вимог в повному обсязі та відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи.

11 липня 2022 року на адресу суду надійшло письмове пояснення від представника відповідача адвоката Дульдієр О.П., згідно з яким останній просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з тим, спірна квартира придбана за особисті кошти відповідача і рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, залишеним в силі постановою Київського апеляційного суду, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання вказаної квартири об`єктом спільної сумісної власності. В даному поясненні представник відповідача просить суд розглядати справу за його відсутності та просить долучити до матеріалів справи копії рішень судів першої та апеляційної інстанції.

Згідно з вимогами частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне:

28 лютого 1996 року сторонами укладено шлюб між собою.

18 серпня 2012 року ОСОБА_2 , діючи за згодою чоловіка ОСОБА_1 , за договором купівлі-продажу, укладеним між нею та ОСОБА_3 придбала в останнього квартиру АДРЕСА_2 . В заяві до нотаріуса, ОСОБА_1 18 серпня 2012 року підтвердив, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є спільною сумісною власністю. Придбана квартира також буде об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається за час шлюбу.

Державна реєстрація права власності на вказану квартиру проведена 06.09.2012 року і згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої станом 12.12.2021 року, вказана квартира на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

Позивачем до позовної заяви також долучено копію паспорта для виїзду за кордон відмітками про надання віз, дані щодо перебування позивача закордоном, медичні документи.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2019 року у справі № 357/12366/18, залишим без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на об`єкт нерухомого майна. Предметом позову у справі № 357/12366/ було 18 спірне майно, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка, як було встановлено рішенням суду, була придбана відповідачкою за особисті кошти від продажу квартири, яка належала останній до шлюбу з позивачем на підставі приватної власності.

При вирішенні справи суд виходить з наступного:

Згідно з вимогами статті 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з вимогами ч.3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частинами першою статті 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 57 СК України - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК(2947-14), ч.3 ст.368 ЦК) (45-15), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно з абзацом другим пункту 24 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, зазначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески виплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Позивачеві достатньо підтвердити, що спірний об`єкт набутий під час шлюбу, і тоді вже тягар доказування покладається на відповідача, який повинен доводити, що цей об`єкт не є спільною сумісною власністю подружжя. Приклад застосування такого підходу викладено в Постановах Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 199/3645/17, від 27 червня 2018 року у справі № 757/45050/15 та від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно з частиною першою статі 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до частини п`ятої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Судом встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2019 року у справі № 357/12366/18, залишим без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на об`єкт нерухомого майна, предметом позову у якій було спірне майно, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_1 , і яка, як було встановлено рішенням суду, була придбана відповідачкою за особисті кошти від продажу квартири, яка належала останній до шлюбу з позивачем на підставі приватної власності.

У зв`язку з тим, у справі № 357/12366/18 рішенням суду, що набрало законної сили відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про поділ вказаної квартири та визнання за ним права власності на 1/2 її частини.

Суд не бере до уваги доводи позивача про те, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності так як придбана сторонами у шлюбі за грошові кошти подружжя, так як вказані обставини були спростовані рішенням Білоцерківського міськрайонного Київської області від 22 травня 2019 року у справі № 357/12366/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2022 року.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Оцінка надається як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші витрати, повязані з розглядом справи, згідно з частиною другою вказаної статті, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, судові витрати у справі, понесені позивачем, покладаються на останнього.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити повністю.

Судові витрати у справі, понесені позивачем, покласти на останнього.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 . РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 . РНОКПП: НОМЕР_2 .

СуддяМ. М. Бебешко