29.11.2022 Справа № 756/7868/22
Унікальний номер 756/7868/22
Номер провадження 2/756/4527/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Шролик І.С.,

секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку загальному позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить суд: стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 заборгованість за договором про надання позики від 20 лютого 2019 року у розмірі 7 313 720,00 грн. та витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 20 лютого 2019 року між ним та ОСОБА_2 укладено Договір про надання позики (надалі - Договір), за умовами якого останній отримав в позику грошові кошти у розмірі 200 000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату надання позики становить 5 434 000,00 грн., про що свідчить розписка від 20 лютого 2019 року.

Додатковою угодою від 10 січня 2022 року до Договору про надання позики сторони визначили новий строк повернення грошових коштів, а саме до 10 лютого 2022 року.

ОСОБА_2 не виконав належним чином умови договору, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 200 000 доларів США.

Посилаючись на ті обставини, що відповідачі є подружжям, відповідач під час укладання договору діяв в інтересах сім`ї, тому мають солідарний обов`язок з погашення боргу.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 вересня 2022 року справу передано на розгляд головуючому судді Шролик І.С.

Ухвалою суду від 23 вересня 2022 року відкрито провадження по справі та призначено справу до підготовчого розгляду.

Судова кореспонденція, надсилалася відповідачам за адресою зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 . Судова коренспонденція адресована відповідачу ОСОБА_5 поверталася без вручення із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Не погоджуючись з пред`явленими позивачем вимогами, 14 жовтня 2022 року відповідач, в порядку ст. 178 ЦПК України, подав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що 20 лютого 2019 року між ним та ОСОБА_4 укладено Договір про надання позики, відповідно до п. 1.1 якого позикодавець надав позичальнику безготівкову цільову позику - грошові кошти у розмірі 200 000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату надання позики становить 5 434 000,00 грн, а позичальник зобов`язується використати її за цільовим призначенням і повернути позику у визначений даним договором строк. Сторони визначили строк повернення грошових коштів відповідачем, а саме до 10 лютого 2022 року, про що свідчать умови додаткової угоди від 10 січня 2022 року. Враховуючи те, що в України запроваджено військовий стан не має можливості виконати свої зобов`язання за спірним договором. З цих підстав просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Протокольною ухвалою занесеною до протоколу судового засідання від 01 листопада 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

02 листопада 2022 року позивач надав до суду відповідь на відзив, в якій зазначає, що відповідач ОСОБА_2 посилаючись на форс-мажорні обставини, а саме введення в Україні військового стану, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України не звільняє останнього від виконання грошових зобов`язань за договором позики від 20 лютого 2019 року.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Колісник А.І. підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Лагодін Д.С. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена судом належним чином, судова повістка надсилалася за адресою зареєстрованого місця проживання, проте повернулася без вручення із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Клопотання про відкладення розгляду справи до суду відповідач не надіслала, про причину неявки суд не повідомила, відзив та інші заяви з процесуальних питань від неї до суду не надходили.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, які вважає належними, допустимими та достатніми в їх сукупності, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, виходячи з принципів змагальності та диспозитивності, приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що 20 лютого 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено Договір про надання позики, за умовами якого останній отримав в позику грошові кошти у розмірі 200 000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату надання позики становить 5 434 000,00 грн.

За умовами п. п. 1.3 Договору позика надається на безвідсотковій (безвідплатній) основі, тобто за користування позикою плата не стягується.

Відповідно 2.1 Договору, мета надання грошових коштів позичальнику: для здійснення будівництва житлового будинку на земельній ділянці площею 0,0774 га, кадастровий номер :02:103:6002, що знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, село Нові Петрівці.

Пунктом 4.1 Договору, сторони визначили, що позика повертається позичальником у повному обсязі у строк до 30 листопада 2021 року.

Факт отримання позичальником позики підтверджується розпискою позичальника про отримання коштів.

10 січня 2022 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду Договору про надання позики від 20 лютого 2019 року, за умовами якої визначили новий строк повернення грошових коштів відповідачем, а саме до 10 лютого 2022 року.

З метою досудового врегулювання спору, позивач надіслав на адресу відповідача ОСОБА_2 з вимогою про сплату заборгованості за договором від 20 лютого 2019 року у розмірі 200 000 доларів США. Проте вимоги відповідачем були проігноровані, грошові кошти не були повернуті.

Між сторонами виник спір стосовно не належного виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань щодо повернення грошових коштів на підставі договору про надання позики та підстави для солідарного стягнення заборгованості з подружжя.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У розумінні ст. 530 ЦК України, строк (термін) виконання зобов`язання щодо повернення позики настав 10 лютого 2022 року.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові в справі № 373/2054/16-ц провадження № 14-446цс18 від 16 січня 2019 року відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно положення ст. 13 ЦПК України, позивач визначив стяггення позики в гривневому еквіваленті.

Доказів щодо належного виконання ОСОБА_2 зобов`язання з повернення грошових коштів за Договором про надання позики матеріали справи не містять та відповідачами не надано.

Посилання відповідача ОСОБА_2 на настання обставин непереборної сили, а саме введення воєнного стану в Україні як підставу для звільнення від виконання взятих на себе грошових зобов`язань за договором позики є безпідставними та обґрунтованими, оскільки відповідач не надано належних та допустимих доказів існування обставин непереборної сили у правовідносинах із позивачем, які об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку щодо повернення коштів. Крім того, відповідачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між введенням в Україні воєнного стану та неможливістю виконання своїх договірних зобов`язань, за яким строк повернення коштів сплив 11 лютого 2022 року.

Отже, на підставі досліджених доказів суд прийшов до переконання про доведеність факту не виконання відповідачем ОСОБА_2 зобов`язань з повернення грошових коштів за договором позики в сумі 200 000 доларів США, тому позивач ОСОБА_4 , як позичальник має право вимагати належного виконання та повернення грошових коштів.

Щодо права позивача вимагати стягнення з відповідачів, як подружжя, солідарних боржників суми грошових коштів, суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. На підставі вимог ч 3 ст. 61 СК України якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Така правова позиція закріплена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 р. у справі № 638/18231/15-ц.

Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

З метою визначення чи підлягають стягненню боргові зобов`язання солідарно з подружжя суд дослідив п. 1.4 Договору якого встановлено, що позика отримується позичальником за згодою його дружини, що підтверджується письмовою заявою ОСОБА_5 від 27 грудня 2018 року, нотаріально посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анахіною В.М.

Згідно заяви від 27 грудня 2018 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анахіною В.М., ОСОБА_5 надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_2 згоду чоловіку на укладання та підписання договорів застави будь-якого рухомого та нерухомого майна, передачу будь-якого рухомого майна та нерухомого майна в заставу/іпотеку та приймати в заставу/іпотеку будь-яке рухоме та нерухоме майно, на отримання кредитів та укладання кредитних договорів та/або будь-яких інших договорів щодо отримання кредитів, а також на укладання будь-яких договорів позики, суми позики, строків та інших умов договору позики чоловіком самостійно. Крім того, надано згоду на укладання, в разі необхідності, договорів про внесення змін та розірвання вищевказаних договорів. При цьому стверджує, що укладання вказаних договорів здійснюється в інтересах сім`ї на умовах, які були попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладання цих договорів відповідає спільному волевиявленню (а.с. 14).

Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що використано кошти по договору про надання позики в інтересах сім`ї відповідачів та за наявності згоди дружини ОСОБА_5 на укладення такого договору, тому у відповідачів виник солідарний обов`язок щодо їх повернення.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_4 доведені, тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

При вирішенні питання про стягнення судових витрат суд виходить з наступного.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Як передбачено ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

При зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір в сумі 12405,00 грн (а.с. 7).

З урахуванням ціни позову, та розміру задоволених позовних вимог згідно ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з кожного з відповідачів в рівних частках на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору, по 6202,50 грн з кожного, згідно розрахунку (12405,00/2=6202,50).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 525-526, 611, 1049, 1054 ЦК України, ст. ст. 12, 81, 141, 263-265, 279, 354 ЦПК України, суд

ВИРИШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) та ОСОБА_5 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП - НОМЕР_3 ) заборгованість за договором про надання позики від 20 лютого 2019 року у розмірі 7 313 720,00 грн. (сім мільйонів триста тринадцять тисяч сімсот двадцять гривень 00 копійок)

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) та ОСОБА_5 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП - НОМЕР_3 ) витрати по сплаті судового збору в рівних частинах з кожного у розмірі 6202,50 грн. (шість тисяч двісті дві гривні п`ятдесят копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29 листопада 2022 року.

Суддя І.С. Шролик