Справа № 755/1169/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" червня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Локотковій І.С.

з участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання незаконним відмов в приватизації та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання незаконним відмов в приватизації та зобов`язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 розпорядженням Харківської районної державної адміністрації м. Києва від 07.09.2001 № 673 надано 1-кімнатну квартиру поточного звільнення № 83. площею 12,7/21.6 кв.м., 7 поверх, по АДРЕСА_1 , на склад родини 2 особи: він і син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Станом на 07.09.2001 ОСОБА_5 був пенсіонером, проживав в АДРЕСА_2 , площею 17,1 кв.м., де були прописані 3 особи. На квартирному обліку перебував з 1985 року. На підставі розпорядження Харківської районної державної адміністрації м. Києва від 07.09.2001 № 673 Позивачу 20.09.2001 виданий ордер на жиле приміщення № 034049 серія Б. Згідно ордеру ОСОБА_5 з сім`єю з 2 осіб набув право зайняття житлового приміщення, яке складалося з 1 кімнати в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_3 . На зворотній стороні ордеру від 20.09.2001 № 034049 серія Б зазначений склад сім`ї наймача: він - ОСОБА_5 та його син - ОСОБА_4 . З моменту заселення в квартиру - з 20.09.2001 по теперішній час Позивач проживає вданій квартирі. Місце його проживання за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстроване 24.01.2002. Син Позивача - ОСОБА_4 проживав в квартирі разом з батьком з моменту заселення - з 20.09.2001 по день своєї смерті - по ІНФОРМАЦІЯ_2 . В період з 19.01.2006 по 07.10.2020 в квартирі АДРЕСА_4 було зареєстроване місце проживання ОСОБА_6 - сина Позивача. 18.12.2020 ОСОБА_5 в порядку, визначеному Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», звернувся із заявою про передачу йому у приватну власність квартири до органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. Рішенням від 12.01.2021 № 43-10/21 Відповідач відмовив Позивачу в приватизації квартири АДРЕСА_4 . Зазначене рішення Відповідача від 12.01.2021 №43-10/21 є незаконним, а причини відмови безпідставними, що стало підставою для звернення з позовом до суду.

27 травня 2022 року представником відповідача був поданий відзив на позовну заяву в якому просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог та пояснив наступне. Ордером на жиле приміщення №034049 Б від 20.09.2001 року Харківською районною в м. Києві державною адміністрацією надано право на зайняття жилого приміщення ОСОБА_1 на сім`ю з 2х осіб. Позивач звернувся до органу приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації для приватизації квартири на АДРЕСА_3 . 03.12.2020 року позивачем було подано заяву та пакет документів для здійснення приватизації вищезазначеної квартири. Вивчивши надані документи, орган приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації прийняв рішення №43-10/21 від 12.01.2021 року про відмову у зв`язку з відсутністю необхідних документів, а саме: довідки на ОСОБА_1 з відділу приватизації про участь/не участь в приватизації державного житлового фонду за місцем реєстрації: АДРЕСА_5 та довідки на ОСОБА_1 з відділення Ощадбанку про залишок житлових чеків за місцем реєстрації: АДРЕСА_5 . Також у відмові було зазначено, що син позивача ОСОБА_6 вважається тимчасово відсутнім в розумінні Житлового кодексу Української РСР, а онук- ОСОБА_7 був знятий з реєстрації та свідомо позбавлений права на участь в приватизації квартири. Пізніше, 24.03.21 року, 01.06.21 року позивачем було повторно подано заяву та документи, які були вказані у відмові від 03.12.2020 року, однак факт порушення житлових прав неповнолітньої дитини не усунуто. Сторона відповідача вважає, що відмови в приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_3 були прийняті правомірно з огляду на наступне. Згідно до витягу з реєстру територіальної громади м. Києва, про зареєстрованих/знятих з реєстрації осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_3 , 07.10.2020 року були зняті з реєстрації ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та неповнолітній ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), які були зареєстровані в вищевказаній квартирі тривалий час. Проте, за 2 місяці до першого звернення щодо приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_3 , вони були зняті з реєстрації місця проживання. Також, в матеріалах справи немає даних щодо можливості набуття шляхом приватизації ним права власності за іншим місцем проживання. В даній ситуації батьками малолітньої дитини свідомо здійснено зняття з місця постійного проживання дитини, з метою не включення її до складу сім`ї для приватизації квартири, чим порушено право дитини на майно шляхом приватизації квартири.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав зазначених в позові.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог та просили відмовити в позові в повному обсязі з підстав викладених у відзиві.

Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, пояснення представника відповідача, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що згідно ордеру ОСОБА_5 з сім`єю з 2 осіб набув право зайняття житлового приміщення, яке складалося з 1 кімнати в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_3 . Вказана квартира була надана ОСОБА_1 та його сину - ОСОБА_4 .

Позивач зареєстрований в квартирі АДРЕСА_4 з 24.01.2002 і по теперішній час.

Син Позивача - ОСОБА_4 проживав в квартирі разом з батьком з моменту заселення - з 20.09.2001 по день своєї смерті - по ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В період з 19.01.2006 по 07.10.2020 в квартирі АДРЕСА_4 було зареєстроване місце проживання ОСОБА_6 - сина Позивача.

В період з 02.02.2006 по 07.10.2020 в даній квартирі було зареєстроване місце проживання ОСОБА_7 - внука Позивача.

Позивач з моменту заселення в квартиру участі в приватизації житла не приймав і своє право на приватизацію житла не використав.

Позивач чотири рази звертався до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації

18.12.2020 ОСОБА_5 в порядку, визначеному Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 № 2482-ХІІ, звернувся із заявою про передачу йому у приватну власність квартири до органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації.

Рішенням від 12.01.2021 № 43-10/21 Відповідач відмовив Позивачу в приватизації квартири АДРЕСА_4 з наступних причини: відсутність довідки на ОСОБА_1 з відділу приватизації про участь/неучасть в приватизації державного житлового фонду за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_5 ; відсутність довідки на ОСОБА_1 з відділення Ощадбанку про залишок залишкових чеків за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_5 ; ОСОБА_6 (син Позивача) 07.10.2020 був знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 , а тому вважається тимчасово відсутнім. Відповідно до абзацу 1 етапі 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців; неповнолітній ОСОБА_7 (внук Позивача) 07.10.2020 був знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 , і його місце реєстрації в м. Києві не підтверджено даними Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих/знятих з реєстрації осіб у житловому приміщенні та немає даних щодо набуття шляхом приватизації ним права власності за іншим місцем реєстрації. Батьками малолітньої дитини свідомо здійснено зняття з реєстрації місця постійного проживання дитини, з метою не включення малолітньої дитини до складу сім`ї для приватизації квартири, чим порушено право малолітньої дитини на приватизацію квартири.

Після отримання відповідних довідок про участь/неучасть в приватизації державного житлового фонду за місцем реєстрації та про залишок залишкових чеків за місцем реєстрації позивач повторно звертався до органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації.

Останнім рішенням органу приватизації Дніпровської районної в м. Києва державної адміністрації від 01.06.2021 відповідач відмовив обґрунтовуючи тим, що батьками малолітньої дитини свідомо здійснено зняття з реєстрації місця постійного проживання дитини, з метою не включення малолітньої дитини до складу сім`ї для приватизації квартири, чим порушено право малолітньої дитини на приватизацію квартири.

Суд приходить до висновку, що відмова органу приватизації № 43-141/21 від 01 червня 2021 року порушує права позивача на приватизацію квартири з наступних підстав.

Статтею 9 Житлового кодексу України встановлено, що до житлових прав громадян відноситься право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах, та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв) державного житлового фонду на користь громадян України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що правовідносини, які виникли в зв`язку з приватизацією житла, відмови уповноваженого органу в проведенні приватизації, виникають з житлових правовідносин та повинні розглядатися судом в порядку цивільного судочинства.

Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання і захисту усіх форм власності.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло.

Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. У ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом.

Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Правові основи приватизації житла, що знаходяться в державній власності, визначені в Законі України "Про приватизацію державного житлового фонду", який прийнято 19.06.92 р. за N 2482-XII.

Законодавством України передбачений вичерпний перелік випадків, при яких органи приватизації можуть відмовити мешканцям квартир у приватизації:

1.відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04.09.2008 № 500-VI),

2.заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», пункт 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), житлові приміщення в гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків - пам`яток садово - паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв, квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають у аварійному стані, квартири (будинки, кімнати), які віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки) житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС".

В судовому засіданні встановлено, що займана позивачем кімната належить до об`єктів приватизації та не входить до переліку тих об`єктів, які не підлягають приватизації. Позивач постійно проживає та зареєстрований у квартирі АДРЕСА_4 . участі у приватизації державного житлового фонду не приймав, а тому відповідач згідно пункту 10 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не мав права відмовити позивачу у приватизації займаного ними житла.

Зняття з реєстрації місце проживання внука Позивача в найманій ним квартирі не є законодавчо встановленим випадком для відмови в приватизації. Тому Відповідач не має повноважень та в нього відсутні законодавчі підстави відмовити Позивачу в приватизації квартири.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IVгромадянам України гарантується свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території.

Син Позивача - ОСОБА_6 не зобов`язаний проживати та бути зареєстрованим в найманій його батьком квартирі. Він скористався своїм правом на вільний вибір місце проживання та змінив адрес своєї реєстрації. Внука Позивача - ОСОБА_7 , в силу дії вказаних вище законодавчих норм щодо необхідності реєстрації місце проживання дитини разом з одним із батьків, батьки зобов`язані були зняти з реєстрації у найманій Позивачем квартирі.

Згідно з п. 10 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, крім випадків передбачених законом.

Відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та з метою приведення у відповідність до законодавства нормативно-правових актів, наказом Міністра з питань житлово-комунального господарства України N 396 від 16 грудня 2009 року затверджене "Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян", яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформлюються згідно цієї процедури, в т. ч. і рішення органу приватизації.

За таких обставин рішення відповідача, якими відмовлено позивачу в оформленні передачі в приватну власність та приватизації прийняте неправомірно, без врахування норм законодавства, порушують право позивача на отримання житла у власність, а тому є незаконним.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути втому числі і визнання права.

Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду" та "Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян" затверджене Наказом МЖКГ N 396 від 16 грудня 2009 року, встановлюють порядок передачі квартир в приватну власність.

Так, зокрема, наймач та члени його сім`ї повинні звернутися до органу приватизації з відповідною заявою, орган приватизації зобов`язаний в місячний термін з дня одержання заяви прийняти рішення про передачу житла у власність, після чого, оформити відповідне свідоцтво.

Зазначена процедура передбачена ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", відповідно до якої приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених Законом.

Приймаючи такий акт, суб`єкт владних повноважень може ставати учасником цих правовідносин виключно як носій владних повноважень, завдяки яким він забезпечує можливість громадянам реалізувати своє право на житло.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, виходячи з того, що позивач була вселена до спірної кімнати на законних підставах, законність її проживання у кімнаті ніхто не оспорює, позивач в установленому порядку звернулася із заявою про приватизацію кімнати, надала усі необхідні та наявні у неї документи, суд вважає, що відповідач незаконно відмовив позивачу в приватизації спірної кімнати, порушивши її право на житло, яке підлягає захисту судом шляхом та зобов`язання відповідача розглянути питання щодо безкоштовної передачі у приватну власність кімнати, яке займає позивач.

Таким чином, при вирішенні даної справи суд застосовує принцип верховенства права з врахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, зокрема висновки Суду у справах "Панченко проти України" (п. 51) та "Рисовський проти України" (п. 71).

У справі "Панченко проти України" ЄСПЛ констатував, що заявник мав "легітимні сподівання" отримати в свою приватну власність житло (пункт 51 рішення ЄСПЛ у справі "Панченко проти України").

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, дата набрання чинності для України 11.09.97 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статті 6 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен має право на справедливий розгляд його незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Суд вважає, що встановленими обставинами справи позивачу створені технічні перешкоди у здійсненні нею свого права на квартиру АДРЕСА_4 .

Як свідчить позиція Європейського Суду у справі "Рисовський проти України" (Заява N 29979/04), що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

З метою поновлення права позивача необхідно зобов`язати орган приватизації Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації провести дії по приватизації квартири АДРЕСА_4 на ім`я ОСОБА_1 , оформивши передачу квартири йому у приватну власність в порядку приватизації, а саме: прийняти рішення про передачу у приватну власність ОСОБА_1 квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та видати свідоцтво про право власності ОСОБА_1 на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19, 41, 47 Конституції України, ст. ст. 1, 6, 8, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», ст. ст. 1-3, 5, 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", ст. ст. 16, 344 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання незаконним відмов в приватизації та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати незаконним відмову органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в приватизації ОСОБА_1 квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Зобов`язати орган приватизації Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації провести дії по приватизації квартири АДРЕСА_4 на ім`я ОСОБА_1 , оформивши передачу квартири йому у приватну власність в порядку приватизації, а саме: прийняти рішення про передачу у приватну власність ОСОБА_1 квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та видати свідоцтво про право власності ОСОБА_1 на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 21.06.2022 року.

Дані сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання : АДРЕСА_3 ;

Відповідач: Дніпровська районна в місті Києві Державна адміністрація, , адреса місцезнаходження: місто Київ, бульвар Праці,1/1.

Суддя Н.О.Яровенко