22.11.2022 Провадження по справі № 2/940/322/22
Справа № 940/723/22
РІШЕННЯ

Іменем України

22 листопада 2022 року Тетіївський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судових засідань Романовської Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тетіївської міської ради, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Тетіївської державної нотаріальної контори, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання права власності на будинок,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить встановити факт, що вона та ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в період з 1958 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Одночасно просить визнати за нею у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 1958 року почала проживати однією сім`єюз ОСОБА_2 , як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в с. Денихівка Тетіївського району Київської області. У період спільного проживання у них народилося троє дітей. За час проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 вели спільне господарство, мали спільний бюджет та витрати, разом будували будинок, робили у ньому ремонт, виховували спільних дітей. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається, зокрема із житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачка претендує на зазначену спадщину як спадкоємиця за законом. Оскільки за життя ОСОБА_2 не зареєстрував право власності на належний йому будинок, державний нотаріус відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. За вказаних обставин, ОСОБА_3 не може реалізувати своє право на спадщину.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 10.08.2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання.

22.08.2022 року Тетіївська міська рада надала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позов в частині встановлення факту проживання позивачки із ОСОБА_2 є обгрунтованим, оскільки доведений матеріалами справи. Водночас, міська рада не погогоджується з вимогами про визнання права власності на будинок, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів набуття спадкодавцем права власності на житловий будинок. До позивачки перейшли в порядку спадкування лише визначені майнові права на житловий будинок, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, що у свою чергу унеможливлює у цьому провадженні визнання права власності позивачки на будинок (а. с. 34).

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 28.09.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання, призначене на 22.11.2022 року, позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Столярчук В.М. не з`явилися. Представник позивачки адвокат Столярчук В.М. надав до суду заяву, в якій просить справу розглядати за його відсутності та позивачки, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Представник відповідача Тетіївської міської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. У відзиві на позовну заяву просив розгляд справи здійснювати за відсутності представника Тетіївської міської ради.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - представник Тетіївської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явилась. Разом з тим, надала до суду заяву, в якій просить справу розглядати без її участі.

Враховуючи подані учасниками справи заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а. с. 5).

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, яку позивачка ОСОБА_1 , як спадкоємиця за законом, прийняла.

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до державного нотаріуса Тетіївської державної нотаріальної контори щодо видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належав чоловіку, з яким вона проживала однією сім`єю, ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, винесеної 30.07.2022 року №228/02-31, державний нотаріус Тетіївської державної нотаріальної контори Бурлаченко О.Г. відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_1 не поданий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на вказаний будинок, відсутня інформація про зареєстроване право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Водночас зазначила, що у поданих ОСОБА_1 документах, відсутні докази родинних та інших відносин спадкоємця зі спадкодавцем (а. с. 17).

Згідно з копіями довідок, виданих 27.07.2022 року за № 143, № 144 Денихівським старостинським округом виконавчого комітету Тетіївської міської ради, покійний ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дійсно був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . На день відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 за вказаною адресою була зареєстрована ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 6-7).

Згідно з копією довідки, виданої 27.07.2022 року за № 146 Денихівським старостинським округом виконавчого комітету Тетіївської міської ради, покійний ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживав разом з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , як чоловік та дружина, були зареєстровані в АДРЕСА_1 , вели спільний побут, мали взаємні права та обовязки. Мають трьох дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а. с. 8).

Згідно з копією повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , записані: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а. с. 12).

Згідно з копією виписки із наказу № 95 по Шевченківському совхозі від 29 квітня 1965 року, ОСОБА_2 виділена ділянка 0,15 га під забудову житлового будинку (а. с. 13).

На підставі рішення сільської Ради за № 14 від 10 серпня 1968 року ОСОБА_2 видано свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, а саме у АДРЕСА_1 (а. с. 14).

На цей житловий будинок кооператив «Факел» виготовив обмірне креслення (а. с. 15-16).

Також, у ході судового розгляду судом були допитані свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які підтвердили факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю як дружини та чоловіка.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

За приписами ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 року за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно з ч. 4 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частинами 1 та 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, враховуючи викладене та оцінюючи надані докази, суд дійшов висновку, що позивачка довела належними та допустимими доказами факт проживання однією сім`єю її та ОСОБА_2 , як жінки та чоловіка, з 1958 року до дня смерті ОСОБА_2 у житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 зазначила, що встановлення цього факту дозволить реалізувати її право на оформлення спадщини за законом після смерті ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Суд встановив, що позивачка після смерті ОСОБА_2 , як спадкоємиця за законом прийняла спадщину, оскільки проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. За її заявою Тетіївською державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа № 219/2022 до майна ОСОБА_2 . Станом на 30.07.2022 року свідоцтва про право на спадщину не видавалися.

Натомість, ОСОБА_1 позбавлена можливості реалізувати своє право на спадкування у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок.

Верховний Суд України в п. 23 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до роз`яснень, викладених у листі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Отже, виходячи з вказаних норм законодавства та досліджених доказів, суд встановив, що спадкодавець ОСОБА_2 за життя був власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено: копією виписки із наказу № 95 по Шевченківському совхозі від 29 квітня 1965 року; копією свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР; копіями довідок, виданими Денихівським старостинським округом виконавчого комітету Тетіївської міської ради, які є належними та допустимими доказами.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22.09.2021у справі №227/3750/19.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відтак, враховуючи наведені вище норми права, оцінюючи надані докази, суд дійшов висновку, що померлому ОСОБА_2 належав житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , доведеність факту проживання позивачки з ОСОБА_2 однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу з 1958 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 дає право позивачці на спадкування за законом четвертої черги, яка спадщину прийняла, втім в позасудовому порядку не має можливості оформити право власності на цей житловий будинок у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, а будь - яких інших спадкоємців, які б претендували на вказане майно судом не встановлено, тому це право позивачки підлягає захисту судом шляхом його визнання.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 15, 16, 328, 392, 1216, 1218, 1268 ЦК України, статтями 3, 10, 12, 13, 81, 247,264-268, 315, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Тетіївської міської ради, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Тетіївської державної нотаріальної контори, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання права власності на будинок - задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в період з 1958 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ,у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , що настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення: 01.12.2022 року.

Суддя С.В.МАНДЗЮК