Номер провадження: 22-ц/813/3856/22
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.06.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (треті особи: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Косюк Олена Петрівна, ОСОБА_3 ) про визнання договору дарування квартири недійсним, на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене під головуванням судді Луняченка В.О. 09 червня 2021 року у м. Одеса,

встановила:

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом, підстави якого були змінені, до ОСОБА_1 про визнання договору дарування квартири недійсним (т.1 а.с. 2-4, 104-108).

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилалася на те, що 20.03.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування нерухомого майна, а саме 3/4 частин квартири АДРЕСА_1 , який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П. та зареєстровано в реєстрі за номером 33. Позивач вважає даний договір дарування недійсним, оскільки останній було укладено під впливом помилки.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2020 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на ѕ квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та є власністю ОСОБА_1 (т.1 а.с. 33-34).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 червня 2021 року позов ОСОБА_2 було задоволено. Визнано недійсним договір дарування від 20.03.2019 року 3/4 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П. та зареєстрований у реєстрі під №33. Визначено, що дане рішення є підставою суб`єктам реєстраційних дій для скасування у державному реєстрі прав власності на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на 3/4 частини квартири, загальною площею 62,7 кв.м, житловою 37 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 яка внесена приватним нотаріусом Косюк О.П. 20.03.2019 року 15650:04 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 46048599 від 20.03.2019 року 13:00:02 та поновлення запису про реєстрацію прав власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності р.№ НОМЕР_1 , 12.12.2007 року, Управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради а також свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у м. Одесі Барановою О.В. 15.03.2019 року за реєстровим №2-146, та яке було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за реєстраційним номером 101 (т.1 а.с. 163-167).

В апеляційній представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування житлового будинку, та що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, які передбачені укладеним між ними оспорюваним договором (т.1 а.с. 201-208).

Сторони про розгляд справи на 28 червня 2022 року були сповіщені належним чином.

Заяв, клопотань до Одеського апеляційного суду від сторін по справі не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 , яка є особою похилого віку ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), 20.03.2019 року уклала договір дарування належної їй 3/4 частин квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

Факт приналежності позивачці права власності на зазначене нерухоме майно під час укладення договору, а також факт підписання ОСОБА_2 такого договору визнані сторонами і не потребують додаткового доказування.

З доказів, наданих стороною позивача, вбачається відсутність у позивачці у власності іншого нерухомого майна, що також не оспорюється іншою стороною, як і факт продовження проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі після підписання договору дарування на час розгляду справи.

Згідно статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Згідно роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Згідно частини другої статті 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

За змістом ч.1 ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно ч.1,2 ст. 749 ЦК України, за договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності.

Відповідно до ст. 750 ЦК України, набувач може бути зобов`язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду). У цьому разі в договорі має бути конкретно визначена та частина помешкання, в якій відчужувач має право проживати.

Як зазначено судом першої інстанції, предметом розгляду даної справи є встановлення наявності або відсутності доведеності факту помилки позивача під час укладення нею договору дарування належної їй частки квартири та визначення суттєвості такої помилки у випадку її встановлення, а також дотримання балансу інтересів поновлення прав позивачці та втручання у права відповідача.

Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що спірна квартира є єдиним житлом позивачки, при цьому за оскаржуваним договором вона безоплатно та без будь-яких умов майнового або немайнового характеру здійснила відчуження свого житла.

Частиною другою ст. 717 ЦК визначено, що договір, яким встановлені обов`язку обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-які дії майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Зазначені обставини у урахуванням факту продовження, без окремого укладання дарувальником договору оренди або іншого договору, який підтверджує її права користування даною квартирою, проживання позивачці у відчуженої квартирі, продовження нею оплати комунальних послуг (доказів зворотного сторона відповідача не надала), відсутність будь-яких доказів, поданих стороною відповідача, які б підтвердили знайомство дарувальника з обдарованою особою (у судовому засіданні суду першої інстанції позивач стверджувала, що ОСОБА_1 їй невідома), дали суду першої інстанції можливість дійти вірного висновку про те, що позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним з мотивів помилки дарувальника у правовому мотиві правочину, який має істотне значення, є доведеними, так як при укладенні договору довічного утримання особа, яка лишається права власності, отримує замість цього право користування квартирою при житті та обговорене сторонами утримання замість відчуженого майна (у грошовому визначенні або натурі).

Крім того, у даному випадку суд, враховуючи обставини справи, застосував до спірних відносин не лише норми законодавства, якими врегульовані підстави визнання недійсними правочинів, а також загальне положення стандарту «поза розумним сумнівом» у розумінні доказування як позовних вимог так і заперечень проти позову, та дійшов вірного висновку, що саме відповідно до цього критерію слід відноситься до позиції сторони відповідача, яка у судовому засіданні не спростувала обставини того, що людина похилого віку безоплатно, та без будь-яких умов та гарантій, здійснило відчуження єдиного житла фактично незнайомої особі.

Також, при розгляді даного спору судом застосовано принцип балансу інтересів між захистом права особи, яка безоплатно лишилась своєї власності та єдиного житла, а також інтересом обдарованої особи ( відповідача), яка згідно рішення суду втрачає право власності.

При вирішення зазначеного питання суд першої інстанції врахував безоплатність договору, відсутність втручання у права відповідача на житло, так як відповідач не використовувала дану квартиру як місце проживання (не були надані докази намагання такого використання), та дійшов обґрунтованого висновку, що таке втручання у права відповідача не завдасть їй суттєвого фінансового тягаря. Якщо відповідачем були понесені інші витрати, пов`язані із реєстрацією права власності, то вона має право відповідного звернення до позивача із позовом про відшкодування понесених витрат.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, у рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Даний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23.06.2020 року по справі №922/2589/19.

Згідно ч.1 ст. 267 ЦПК суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Враховуючи обставини справи та обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, суд дійшов висновку, що критеріям ефективності юридичного захисту права, порушеного фактом відчуження права власності, а також перереєстрація права власності на об`єкт нерухомості, належний позивачці, за іншою особою (обдарованою), окрім самого факту визнання договору дарування недійсним, є визначення такого порядку виконання рішення, який стане належним механізмом відновлення, поновлення порушеного права з точки зору практичності механізму захисту, а тому визначив порядок виконання рішення, зазначивши, що рішення є підставою суб`єктам реєстраційних дій для скасування у державному реєстрі прав власності на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на 3/4 частини квартири, загальною площею 62,7 кв.м, житловою 37 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 яка внесена приватним нотаріусом Косюк О.П. 20.03.2019 15650:04 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 46048599 від 20.03.2019 року 13:00:02 та поновлення запису про реєстрацію прав власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_2 ) на підставі свідоцтва про право власності р.№ НОМЕР_1 , 12.12.2007 року, Управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради, а також свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у м. Одесі Барановою О.В. 15.03.2019 року за реєстровим №2-146, та яке було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за реєстраційним номером 101.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування житлового будинку, та що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, які передбачені укладеним між ними оспорюваним договором.

Колегія суддів зазначає, що, як зазначено у правовому висновку Постанови Верховного суду від 20.02.2019 року у справі №462/1992/15-ц (провадження № 61 -21435св18) про визнання договору дарування квартири недійсним, - наявність чи відсутність помилки під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд має визначати не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 20 листопада 2019 року у справі № 308/3593/17 (провадження № 61-9531св19); від 24 червня 2020 року у справі № 405/2719/17 (провадження № 61-45189св18); від 18 грудня 2020 року у справі N0541/2898/18 (провадження № 61-12478 св 20).

Колегія суддів враховує, що на час укладення оскаржуваного правочину позивачці виповнилося 92 роки, вона має проблеми зі слухом та користується слуховим апаратом, потребує сторонньої допомоги, догляду та піклування, і укладаючи договір, вона мала на меті отримати від відповідача необхідну допомогу і догляд, і не мала наміру дарувати квартиру, яка була її єдиним житлом. Також суд апеляційної інстанції враховує, що після укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_2 продовжує проживати у спірній квартирі, передача квартири фактично не відбулася, що підтверджує її реальні наміри на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що з листа Одеської обласної прокуратури від 16 серпня 2021 року №31/1/3 вбачається, що другим слідчим відділом ТУ ДБР здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000838 від 13 жовтня 2020 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України, за фактом заволодіння слідчим Таїровського ВП Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 шляхом обману, частиною квартири АДРЕСА_3 , оформивши її на свою матір ОСОБА_1 . Квартира належить ОСОБА_2 , 1927 р.н., яка не підписувала ніяких документів про відчуження майна.

Під час проведення досудового слідства було встановлено, що 20 березня 2019 року слідчий капітан поліції Худяков С.В., зловживаючи своїм службовим становищем, шляхом шахрайства, заволодів 3/4 частинами вказаної квартири, які належали ОСОБА_2 , жінці похилого віку. При цьому, всі документи були оформлені на мати ОСОБА_3 - ОСОБА_1 .

Крім того, безпідставними є доводи представника ОСОБА_1 про те, що надані ним наступні докази: квитанції по оплаті комунальних послуг, здійснені ОСОБА_1 , та заповіт, згідно якого ОСОБА_2 заповіла усе належне їй майно ОСОБА_3 , - свідчать про те, що позивач вірно сприймала оточуючи обставини, а дарування відповідало її внутрішній волі.

Колегія суддів зазначає, що з наданих представником апелянта копій квитанції по сплаті за комунальні послуги вбачається, що платником у них зазначена саме ОСОБА_2 (т.2 а.с.73-80). Таким чином, апелянтом не доведено, що витрати на утримання спірної квартири оплачувались ОСОБА_1 .

Що стосується укладеного 06 березня 2019 року заповіту, згідно якого ОСОБА_2 заповіла усе належне їй майно ОСОБА_3 , то вказані обставини не є предметом судового розгляду у даній справі, та не можуть бути належним доказом на спростування заявлених ОСОБА_2 позовних вимог до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири.

Таким чином, наявними у матеріалах справи доказами встановлено, що ОСОБА_2 помилилася щодо природи оскаржуваного правочину, оскільки мала на меті укладення договору довічного утримання, а не договору дарування, і така помилка є істотною, у зв`язку із чим у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 червня 2021 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 07 липня 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе