Справа № 461/6595/20 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/3539/20 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: О.М. Ванівського, О.Я. Мельничук

при секретарі: С.Ю. Цьони

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 29 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс» про визнання недійсними окремих положень кредитного договору, -

в с т а н о в и в:

19 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс», в якому просив визнати недійсними положення договору кредиту та страхування № Z06.24804.005552510, укладеного 03.08.2019 між ОСОБА_1 , Акціонерним товариством «Ідея Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс», і додаткової угоди № Z06.24804.005552510/1 до кредитного договору № Z06.24804.005552510 від 03.08.2019, укладеної 21.08.2019 між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Ідея Банк», про плату за обслуговування кредитної заборгованості.

В обґрунтування даного позову вказував на те, що 03.08.2019, між ним, Акціонерним товариством «Ідея Банк» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Нью Файнес Сервіс» був укладений договір кредиту та страхування № Z06.24804.005552510 відповідно до якого банк надав йлму кредит в сумі 49 999 грн на строк 24 місяці для задоволення споживчих потреб. Паспортом споживчого кредиту, що є додатком до договору кредиту, передбачено платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладання договору, а саме: за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,15% щомісячно від початкової суми кредиту. Щомісячна плата за обслуговування кредитної заборгованості міститься також у пункті 6 додаткової угоди № Z06.24804.005552510/1 до кредитного договору № Z06.24804.005552510 від 03.08.2019, що була укладена 21.08.2019 між ним та банком, а саме у графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Зазначає, що кредитним договором на нього покладено обов`язок сплачувати на користь банку плату за обслуговування кредитної заборгованості із яким не погоджується, оскільки в правовідносинах з банком і страховим агентом за вищевказаними правочинами він є споживачем. Вважає, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Оскільки йому було встановлено щомісячну плату за послугу банку, яка за законом повинна надаватися безоплатно, вказані положення договору кредиту і додаткової угоди для нього є несправедливими і підлягають визнанню недійсними. Крім того, 31.10.2019, рекомендованим поштовим відправленням №972 він надсилав до банку звернення, в якому висловлював свою незгоду із положеннями договору кредиту і додаткової угоди до нього, пов`язаними з обов`язком щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості та пропонував їх переглянути. Проте, як слідує з листа AT «Ідея Банк» від 26.11.2019 № 12.1.4/186223, складеного за результатами розгляду звернення, пропозиція банком не була прийнята. За таких обставин, вважаючи своє право порушеним, звернувся до суду за його захистом. Просив позов задовольнити.

Оскажуваним рішенням у задоволені позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс» про визнання недійсними окремих положень кредитного договору відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

Вважає оскаржуване рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Звертає увагу на те, що судом першої інстанції вірно встановлено, що паспортом споживача кредиту, що є додатком до договору кредиту, передбачено платежі за додаткові супутні послуги кредитодавця, а саме за обслуговування кредитної заборгованості. Однак, відмовляючи у задоволенні його позовних вимог, суд виходив з того, що статтями 2 та 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено таку форму витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Однак, поза увагою суду залишилося те, що матеріали справи не містять доказів того, що обслуговування кредиту є послугою в розумінні «додаткових та супутніх послуг банку», а також доказів того, що послуги «обслуговування кредитної заборгованості» і «обслуговування кредиту» є тотожними. Вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Учасники справи в судове засідання, призначене на 17 листопада 2022 року, не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені по час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних мотивів.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що 03.08.2019, між позивачем ОСОБА_1 , Акціонерним товариством «Ідея Банк» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Нью Файнес Сервіс» був укладений договір кредиту та страхування № Z06.24804.005552510 відповідно до якого банк надав позивачу кредит в сумі 49999 грн на строк 24 місяці для задоволення споживчих потреб. Паспортом споживчого кредиту, що є додатком до договору кредиту, передбачено платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладання договору, а саме: за обслуговування кредитної заборгованості - 2,15% щомісячно від початкової суми кредиту (а.с.3-5).

26 листопада 2019 року ОСОБА_1 надано відповідь АТ «Ідея Банк» на його звернення, у якій зазначено, що своїм підписом в кредитних договорах позивач засвідчив факт та згоду з умовами кредитного договору, підтвердив свої права та обов`язки, та те, що всі умови договору йому зрозумілі. Уклавши договір з банком, позивач зобов`язався належно виконувати його умови, а саме, повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом і інші платежі, передбачені договором згідно графіку сплати щомісячних платежів. Інформація про сукупну вартість кредиту була доведена позивачу в повному обсязі в письмовій формі до підписання кредитного договору (а.с.7).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача та вимогам закону. Відтак, доводи позивача про недійсність умов кредитного договору з підстав, заявлених в позовній заяві не знайшли свого підтвердження. Враховуючи, що між сторонами було досягнуто згоди за всіма істотними умовами кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, та згідно з положеннями ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до ст. 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору. З огляду на викладене, суд вважав, що вимоги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Проте з таким висновком суду колегія суддів не погоджується, з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до паспорта споживчого кредиту, що є додатком до договору кредиту, окрім іншого, передбачено платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладання договору, а саме: за обслуговування кредитної заборгованості - 2,15% щомісячно від початкової суми кредиту (а.с.3-5).

Вказана щомісячна плата за обслуговування кредитної заборгованості міститься й у пункті 6 додаткової угоди №Z06.24804.005552510/1 до кредитного договору №Z06.24804.005552510 від 03.08.2019, що була укладена 21.08.2019 між ОСОБА_1 та АТ «Ідея банк», а саме у графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

В свою чергу, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у цивільній справі № 496/3134/19 відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі № 361/392/20 (провадження № 61-16470св20), та зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Враховуючи, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата дійшла висновку про те, що положення пунктів 1.4 та 6 кредитного договору, укладеного між позичальником та АТ «Ідея Банк» щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

Частиною 4 статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи те, що договором кредиту та страхування № Z06.24804.005552510 та додатковою угодою № Z06.24804.005552510/1 до кредитного договору № Z06.24804.005552510 від 21.08.2019 позивачу ОСОБА_1 встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, колегія суддів вважає, що такі положення про плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними.

Проте, звертаючись до суду з позовом, позивач просив визнати недійсними положення договору кредиту та страхування № Z06.24804.005552510, укладеного 03.08.2019 між ОСОБА_1 , Акціонерним товариством «Ідея Банк» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс», та додаткової угоди № Z06.24804.005552510/1 до кредитного договору № Z06.24804.005552510 від 03.08.2019, укладеної 21.08.2019 між ОСОБА_1 , і Акціонерним товариством «Ідея Банк» в частині плати за обслуговування кредитної заборгованості.

Слід зазначити, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19)).

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 71-73 постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90 цс19) дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформульовано висновки про те, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити спір по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) знов наголосила, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20). Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 за позовом про визнання недійсними окремих положень кредитного договору, не підлягають задоволенню саме у зв`язку із обранням неналежного способу захисту порушеного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч.4 ст. 376 ЦПК України).

Оскільки обставини справи в цій частині судом першої інстанції встановлені повно, проте невірно застосовано норми матеріального права, оскаржене судове рішення підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог.

А саме, колегія суддів приходить до висновку, що оспорювані ОСОБА_1 положення кредитного договору та додаткової угоди до нього в частині встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості не підлягають визнанню судом недійсними, оскільки є нікчемними в силу закону.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст постанови складено 28 листопада 2022 року.

Керуючись ч. 5 ст. 268, ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 29 жовтня 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину судового рішення в редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 28 листопада 2022 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: О.М. Ванівський

О.Я. Мельничук