КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/18713/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4620/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 02 листопада 2021 року, постановлену під головуванням судді Рибака М.А., по справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

У травні 2021 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просила:

- визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 106,3 кв.м., житлової площі 55,1 кв.м.;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 106,3 кв.м., житлової площі 55,1 кв.м.;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину легкового автомобіля FORD MONDEO, загальний легковий седан - В, 2013 року випуску, чорного кольору, об`єм двигуна 1997, номер шасі/кузова НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_2 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину легкового автомобіля FORD MONDEO, загальний легковий седан - В, 2013 року випуску, чорного кольору, об`єм двигуна 1997, номер шасі/кузова НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_2 ;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 Ѕ частину грошових коштів, використаних на свій розсуд, проти волі іншого з подружжя, в розмірі 164 620,80 грн. та вирішити питання щодо розподілу судових витрат (а.с. 1-5).

У жовтні 2021 року позивач подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 106,3 кв.м., житлової площі 55,1 кв.м., автомобіль FORD MONDEO, загальний легковий седан - В, 2013 року випуску, чорного кольору, об`єм двигуна 1997, номер шасі/кузова НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_2 та грошові кошти в розмірі 164 620,80 грн.

На обґрунтування заяви позивач зазначила, щопротягом шлюбу сторонами по справі за рахунок спільних сумісних коштів було набуто майно, яке має правовий режим спільної сумісної власності, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 106,3 кв.м., житлової площі 55,1 кв.м., автомобіль FORD MONDEO, загальний легковий седан - В, 2013 року випуску, чорного кольору, об`єм двигуна 1997, номер шасі/кузова НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_2 та грошові кошти. Зазначала, що оскільки вказане майно є предметом спору, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду.

Так, 26 жовтня 2021 року позивач випадково побачила у записнику відповідача нотатки про переоформлення автомобіля, квартири та депозиту. Враховуючи вказане, є всі підстави вважати, що ОСОБА_1 , який є титульним власником всього спірного майна, бажає та має всі можливості для його відчуження. Зазначила, що відчуження спірної квартири та автомобіля, або розпорядження ними в інший спосіб, змусить збільшувати її позовні вимоги, залучати додаткових учасників справи, заявляти додаткові вимоги про витребування майна. Вважає, що заходи забезпечення позову є співмірними заявленим позовним вимогам, оскільки арештом забезпечується виключно те майно, яке є предметом спору, та їх вжиття забезпечить збереження балансу інтересів сторін та буде запобігати порушенню прав учасників процесу (а.с. 37-40).

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 02 листопада 2021 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль FORD MONDEO, 2013 року випуску, р.н. НОМЕР_2 , що на праві власності належить ОСОБА_1 . В іншій частині заяви відмовлено (а.с. 32-35).

Не погодившись з ухвалою суду, 20 грудня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Цермолонський І.М. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову (а.с. 59-63).

На обґрунтування скарги зазначив, що суд першої інстанції не повідомив відповідача про розгляд справи та не надав можливості висловити свою думку, заявити клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, чим грубо порушив права останнього. Позивач не обґрунтував, а суд не перевірив, в чому полягає об`єктивний ризик невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду у даній справі з огляду на те, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, ОСОБА_1 ніколи не мав жодних намірів щодо відчуження майна на даному етапі судових суперечок. Зазначав, що копії записів, які покладені в основу заяви про забезпечення позову, не належать останньому та є підробленими. На думку відповідача, вказані записи здійснені виключно з метою дискредитувати його дії та схилити суд для прийняття необхідного позивачу рішення. Зазначав, що якби у відповідача був намір відчужити майно, то він міг би вчинити це з моменту відкриття провадження по справі і до моменту подачі заяви про забезпечення позову. Проте жодних дій з майном відповідач не вчинив, що свідчить про відсутність будь-яких ризиків, описаних позивачем у заяві. Звертав увагу на те, що судом у порушення вимог ч. 3 ст. 154 ЦПК України не застосовано заходи зустрічного забезпечення (а.с. 59-63).

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Чучковська А.В. підтримала скаргу і просила її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Факт належного сповіщення позивачки ОСОБА_2 її представник - адвокат Чучковська А.В. підтвердила в судовому засіданні. Повідомлення відповідача ОСОБА_1 повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (знаходження) від ОСОБА_1 та його представника до суду не надходили. Проте, відповідач ОСОБА_1 був сповіщений повідомленням його представника - адвоката Цермолонського І.М. у т.ч. телефонограмою із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення. При цьому, 16 червня 2022 року адвокат Цермолонський І.М. подав електронною поштою клопотання про відкладення розгляду справи, призначеної апеляційним судом на 14.00 год. 16 червня 2022 року, пославшись на раптове погіршення самопочуття, та судом був відкладений розгляд справи на 05 липня 2022 року, про що 17 червня 2022 року представник відповідача - адвокат Цермолонський І.М. був сповіщений особисто із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення про що у справі є докази. В судове засідання 05 липня 2022 року відповідач та його представник не прибули, причини неявки не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи від вказаних осіб до суду не надходили (а.с. 97-110).

Наведені обставини свідчать, що відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Цермолонський І.М., які звернулися до апеляційного суду із апеляційною скаргою, повідомлені про розгляд справи апеляційним судом і мають цікавитись рухом справи в суді апеляційної інстанції за поданою відповідачем скаргою.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вищезазначене та положення ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд визнав повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши копії наданих матеріалів справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що предметом заявлених вимог у справі є поділ спільного майна подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_1 , автомобіля FORD MONDEO, 2013 року випуску, р.н. НОМЕР_2 та грошових коштів (а.с. 1-5).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с. 10).

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль FORD MONDEO, загальний легковий седан - В, 2013 року випуску, чорного кольору, об`єм двигуна 1997, номер шасі/кузова НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_1 (а.с. 11).

На обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач зазначала, що між сторонами виник спір щодо поділу майна подружжя та відповідач може позбавити можливості забезпечити реальне та ефективне виконання рішення, а тому невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

За роз`ясненнями, що містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року № ETS № 005 та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

За приписами ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

За змістом ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини нагадує, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі.

Сфера зобов`язань Договірних держав за статтею 13 коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як на практиці, так і за законом (порівняйте: «Кудла проти Польщі» [GC], N 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, «Міфсуд проти Франції» [GC], N 57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України», заява N 11901/02 Страсбург).

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Частково задовольняючи заяву про забезпечення позову та накладаючи арешт на квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль FORD MONDEO, 2013 року випуску, р.н. НОМЕР_2 , що на праві власності належить ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що заявлений позивачем захід забезпечення позову є взаємопов`язаний з предметом спору, а невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав позивача за захистом яких він звернувся до суду.

Колегія суддів погодилась з таким висновком суду та вважає його правильнимз огляду на предмет позову у даній справі, яким є поділ спільного майна подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_1 , автомобіля FORD MONDEO, 2013 року випуску, р.н. НОМЕР_2 . Крім того, такий захід забезпечення позову, як арешт майна, є співмірним із заявленими позивачем вимогами позовної заяви.

Разом з тим, спірна квартира АДРЕСА_1 та автомобільFORD MONDEO, 2013 року випуску, р.н. НОМЕР_2 належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 , що підтверджується виділеними матеріалами справи та відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, відповідно до якої позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При цьому, негативним наслідком незабезпечення позову про поділ майна подружжя є можливість реалізації належного відповідачу нерухомого майна.

Тому у випадку набрання законної сили можливим рішенням суду про задоволення заявлених у цій справі позовних вимог, примусове виконання такого набравшого законної сили рішення суду може бути ускладнено або визнано неможливим у зв`язку з відсутністю у відповідача рухомого або нерухомого майна достатнього для його виконання.

Таким чином, суд першої інстанції встановивши, що між сторонами у справі виник спір щодо поділу спірного майна подружжя, обґрунтовано вважав, що існує необхідність тимчасового обмеження відповідача у реалізації права на розпорядження майном, а тому дійшов правильного висновку про те, що невжиття заходів забезпечення може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

В частині відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову щодо накладення арешту на грошові кошти апелянт ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 02 листопада 2021 року не оскаржував.

Доводи апеляційної скарги про незастосування судом зустрічного забезпечення колегія суддів відхилила з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Таким чином, метою зустрічного забезпечення є забезпечення відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову. На відміну від забезпечення позову, метою якого є захист інтересів позивача, зустрічне забезпечення направлено, перш за все, на захист інтересів відповідача. Крім того, фактично цей інститут права зберігає існуючий status quo між сторонами до ухвалення рішення суду по суті спору.

Виходячи із системного тлумачення ч. 1 і 3 ст. 154 ЦПК України, реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком, за винятком випадків, передбачених частиною 3 ст. 154 ЦПК України, в якій зазначено, що суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Оскільки вжиття заходів зустрічного забезпечення за загальним правилом має диспозитивний характер, то при вирішенні питання про їх застосування суд повинен оцінити необхідність зустрічного забезпечення та з`ясувати спроможність позивача компенсувати відповідачу у майбутньому можливі збитки, пов`язані із забезпеченням позову.

Разом з тим, апелянт не надав суду належних доказів на підтвердження наявності передбачених ч. 3 ст. 154 ЦПК України обставин, за яких суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення позову, а клопотання про зустрічне забезпечення може бути подане та вирішене судом після застосування судом заходів забезпечення позову.

При цьому апелянт не позбавлений права вимагати відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживались (ст. 159 ЦПК України).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Цермолонський І.М. посилався на те, що суд першої інстанції не повідомив відповідача про розгляд заяви, не надав йому можливості висловити свою думку та заявити клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, що призвело до порушення його прав та інтересів.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням.

У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін.

Тобто вказаною нормою передбачено право суду, а не обов`язок, призначати розгляд заяви про забезпечення позову у судовому засіданні з викликом сторін, тому посилання апелянта на порушення даної норми права є безпідставним.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального та матеріального права при його постановленні, зокрема, ст. 149-153 ЦПК Україн, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.

Згідно з положеннями ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому не підлягає скасуванню.

Інші доводи цих висновків не спростовують, не містять підстав для скасування оскаржуваної ухвали, тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 02 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 06 липня 2022 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова