ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/8112/21
провадження № 2-н/753/535/22
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2022 р. Дарницький районний суд міста Києва у складі судді Якусика О.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дитину,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини - неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини, щомісячно, починаючи стягнення з 19 квітня 2021 року і до повноліття дитини.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 12 травня 2021 року у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дитину відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 8 серпня 2022 року ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 12 травня 2021 року скасовано, справу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дитину направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 14 вересня 2022 року, матеріали справи № 753/8112/21 передано на розгляд судді Якусику О.В.

4 листопада 2022 року від ОСОБА_2 надійшли заперечення проти заяви з додатками.

9 листопада 2022 року від ОСОБА_1 надійшла заява про залишення заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дитину без розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 167 ЦПК України за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Частиною 9 ст. 10 ЦПК України визначено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право на судовий захист, а ст. 124 Конституції визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Право на судовий захист не обмежується лише правом на звернення до суду, а включає в себе цілий комплекс інших процесуальних прав: право на особисту участь у відстоюванні своїх прав і свобод, на справедливий судовий розгляд, на законне судове рішення, на оскарження судових рішень та їх виконання. Зазначене є подальшою реалізацією ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, як частини національного законодавства, так як суд, який розглядав справу, повинен ухвалити рішення, яке основане на правильному застосуванні та вірному тлумаченні норм матеріального і процесуального права.

Застосування аналогії, у тому числі процесуальної, випливає із системи правових норм, самої суті взаємозв`язку між застосуванням права і правотворенням.

Застосування ж процесуальної аналогії задля дотримання необхідних процесуальних гарантій учасників процесу та для діяльності самих судів у рамках правового поля у даному випадку є запорукою того, аби ухвалене рішення неможливо було охарактеризувати як непередбачуване для учасників процесу, що є порушенням принципу правової визначеності як основоположного аспекту верховенства права.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 921/955/14-г.

До правил, які визначають сталість правозастосування, відноситься і судова практика. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною порадою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія. Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, а й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (справа «Steel and others v. The United Kingdom»). Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами другою-третьою цієї статті встановлено, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. До основних засад (принципів) цивільного судочинства належить, зокрема, диспозитивність.

Як передбачено частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Розглянувши подану заяву, суд дійшов висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 про залишення заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дитину без розгляду.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 10, 13, 185, 257 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дитину залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її підписання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга на ухвали суду подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Суддя О.В. Якусик