КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/5350/2022 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання розписки недійсною,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання розписки недійсною, у якому просив суд визнати недійсною розписку від 03 лютого 2012 року, підписану ОСОБА_1 про отримання грошових коштів в сумі 20 000 доларів США від ОСОБА_2 .

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 03 грудня 2012 року відповідач ОСОБА_2 зазначає, що між сторонами було укладено договір позики про що позивачем було складено розписку про отримання від нього в борг 20 000 доларів США.

Однак, позивач не погоджується із тим, що між ним та відповідачем дійсно було укладено договір позики, оскільки він жодних грошей від відповідача не отримував та між ними виникли інші відносини, не пов`язані із борговими.

Так, позивач зазначав, що знайомий з ОСОБА_2 з червня-липня 2009 року, коли останній купував у нього контейнер для вивезення сміття.

Потім, як зазначав позивач, ОСОБА_2 запросив його до себе в прокуратуру, в якій він був начальником відділу по дотриманню природоохоронного законодавства та запропонував позивачу ввести до складу засновників ТОВ «Ніколсан» його сестру ОСОБА_3 , обіцяючи за це «підтримку» в органах влади (дах), а у разі відмови говорив, що у позивача можуть бути великі проблеми.

Протягом 2013-2014 років відповідачем разом з іншими пов`язаними з ним особами чинився на позивача тиск та вживались незаконні дії з метою протиправного захоплення майна, яке належало особисто позивачу та захоплення ТОВ «Ніколсан».

Позивач вказував, що такі дії чинились з метою перешкодити законній діяльності ТОВ «Ніколсан», перереєструвати компанію на іншу, довірену особу ОСОБА_2 , а також задля захоплення та привласнення майна, яке є власністю компанії, в тому числі з метою створення умов на ринку для діяльності ТОВ «Збереження довкілля», яке було зареєстровано на сестру ОСОБА_2 - ОСОБА_3 шляхом ліквідації як конкурента ТОВ «Ніколсан» та переведення активів і всіх контрагентів на ТОВ «Збереження довкілля».

Згодом ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_3 взяв в відділенні «Ощадбанку», кредит на суму 54 000 доларів США.

Через певний час, ОСОБА_2 почав наполягати на погашенні даного кредиту грошима підприємства - ТОВ «Ніколсан» та з метою повного контролю над позивачем та впевненості, що він буде виплачувати відповідачу грошові кошти, які мали бути хабарями, ОСОБА_2 вимагав від позивача документальної гарантії щомісячної сплати грошових коштів.

ОСОБА_1 вказував, що в подальшому, 03 лютого 2013 року під психологічним тиском ОСОБА_2 примусив його написати розписку про те, що він начебто отримав у нього в борг грошові кошти.

Вказану розписку відповідач вимагав надати як гарантію, що позивач буде йому виплачувати кошти в сумі 5000 доларів США щомісячно.

Позивач, будучи юридично необізнаним, написав таку розписку, проте коштів він фактично не отримував.

Про порушення своїх прав в цій частині про те, що дана розписка використовується відповідачем як боргова ОСОБА_1 дізнався лише після того, як ОСОБА_2 почав вимагати стягнути з нього грошові кошти саме як борг.

Позивач вважав, що дана розписка не є документом, який реально підписувався з метою отримання ним в борг грошових коштів від ОСОБА_2 і таких грошових коштів ОСОБА_1 від нього не отримувалось, а останнім не передавалось.

Наголошує, що така розписка є безгрошовою, укладалася без наміру надавати кошти в борг відповідачем, відповідно не дотримано істотну умову в частині предмету договору позики, такий договір не було укладено з дійсними намірами його виконати зі сторони відповідача. Розписка не підписувалася в момент передачі грошей. Такої передачі взагалі не було.

Позивач вважав укладений договір таким, що укладений під впливом насильства, не відповідав його внутрішній волі, а гроші фактично не були передані позивачу відповідачем, а тому ОСОБА_1 був вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм матеріального права, зокрема вказує, що судом не було взято до уваги його пояснення щодо існування кримінального провадження, як підтвердження написання оскаржуваної розписки під тиском та погрозами. Вважає, що судом не надано належної оцінки підставам та обґрунтуванням, що стали приводом для звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом.

Апелянт вважає хибним твердження суду про те, що ним не доведеного того, що укладений договір позики було вчинено без наміру настання правових наслідків, оскільки в самій позовній заяві, усних поясненнях та інших процесуальних документах, він зазначав, що жодного передання грошових коштів не відбувалось, а доказів протилежного матеріали справи не містять.

Апелянт наголошує, що обставини передачі грошових коштів відповідач ОСОБА_2 не пам`ятає, однак в судовому засіданні було проглянуто відео-інтерв`ю, в якому відповідач особисто повідомляє, що коштів ОСОБА_1 не надавав, а розписку йому принесла сестра ОСОБА_3 . На його думку це беззаперечно підтверджує відсутність боргових зобов`язань за оскаржуваною ним розпискою, факт не отримання грошових коштів та фіктивність розписки.

Разом з тим, апелянт ОСОБА_1 наголошує, що судом безпідставно не було застосовано положення частини 10 статті 84 і положення статті 109 ЦПК України, оскільки відповідач ухилявся від надання оригіналу оскаржуваної розписки, не виконав вимог ухвали про витребування доказів та від вимог експертної установи, що призвело до неможливості проведення експертного дослідження. Відтак, враховуючи процесуальну поведінку відповідача, у суду були всі достатні підстави застосувати вказані положення та визнати розписку такою, що написана під тиском. Проте, суд відхиливши всі доводи позивача, прийняв голослівні припущення відповідача щодо обставин справи за основу у відмові в позовних вимогах.

Вказує, що посилання суду на його відмову у долученні до матеріалів справи оригіналу розписки та проведення експертного дослідження на стадії судових дебатів, без клопотання сторони відповідача про поновлення строку на подання доказу, повернення до стадії судових дебатів, є свідченням упередженого ставлення суду та порушенням процесуального порядку. А відповідь про недоцільність проведення експертного дослідження означала лише те, що зловживання відповідача процесуальними правами, ухилення від надання доказу та пред`явлення оригіналу розписки до суду на зручній йому стадії, є порушенням права ОСОБА_1 на розгляд справи в розумний строк, з дотримання процедури.

Посилаючись на порушення судом принципів змагальності, рівності сторін та об`єктивності розгляду справи, немотивовані відмови у задоволенні клопотань позивача про долучення доказів, виклику та допиту свідків, апелянт ОСОБА_1 просить апеляційний суд скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

30 червня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від відповідача ОСОБА_2 , відповідно до якого останній не погоджується із доводами апеляційної скарги, вважає їх надуманими та такими, що не відповідають дійсності, а тому просить відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

У відзиві відповідач посилається на ті ж обставини, що й у відзиві на позовну заяву та поясненнях в суді першої інстанції, та крім того вказує, що судом правомірно відмовлено у допиті свідків, які не були присутні під час укладення розписки та не могли підтвердити чи заперечити жодних подій, що стосувались її вчинення.

Наголошує, що апелянтом ОСОБА_1 не вказується які саме незаконні чи протиправні дії відносно нього вчинялись відповідачем, не доведене вчинення тиску для написання оскаржуваної ним розписки, не було доведено, що розписка написана без наміру створення правових наслідків, тобто такі твердження позивача є надуманими та безпідставними.

Також звертає увагу, що застосування положень статті 109 ЦПК України можливе лише за умови, що дії відповідача щодо ухилення від виконання експертизи мають бути умисними, а сама по собі неможливість відшукати необхідний документ беззаперечно не свідчить про умисне ухилення від участі в експертизі.

При апеляційному розгляді справи апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просили її задовольнити.

При цьому просили суд апеляційної інстанції врахувати, що між сторонами не виникало правовідносин, які врегульовують поняття правочину позики, оскільки позивач ніяких коштів від ОСОБА_2 не отримував, а сама розписка як документ був написаний під психологічним тиском відповідача, який на той час займав посаду в органах прокуратури.

Також представник позивача звернула увагу на той факт що позивачем на її думку доведений факт написання вказаної розписки під тиском, оскільки відповідач умисно ухилився від надання оригіналу розписки для експертного дослідження, чим фактично позбавив позивача можливості довести ці обставини. Подання відповідачем вказаної розписки (при тому як врахувати, що надавався саме оригінал) на стадії дебатів не є процесуально правильним. Просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Представник відповідача у справі ОСОБА_5. заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просила залишити її без задоволення. Свої заперечення обґрунтовувала тим. що між сторонами у вказаній справі виникли правовідносини, що випливають із договору позики, що повністю підтверджується на її думку наданою ОСОБА_1 розпискою від 03 лютого 2012 року. Разом із тим, позивач, який був знайомим відповідача у вказаній справі з 2009 року, що ним самим стверджується у позові, отримавши у борг грошові кошти відмовився їх повертати у строки, які ним самим визначені у розписці у зв`язку з чим ОСОБА_2 подав до Голосіївського районного суду міста Києва позов про стягнення грошових коштів за договором позики. Однак, ОСОБА_1 , намагаючись ухилитися від виконання взятих на себе зобов`язань, по надуманим причинам звернувся через 4 роки до суду із вказаним позовом та тривалий час затягує розгляд Голосіївським районним судом міста Києва справи про стягнення позики, оскільки провадження у тій справі зупинено.

При цьому представник відповідача у вказаній справі просить суд апеляційної інстанції врахувати, що позивачем на підтвердження заявлених вимог щодо укладення розписки під психологічним тиском не подано жодного доказу, а пропозицію суду першої інстанції в судовому засіданні 24 вересня 2021 року щодо проведення раніше призначеної ухвалою суду від 19 серпня 2019 року судової почеркознавчої експертизи відхилив. Інших належних та допустимих доказів щодо написання вказаної розписки під тиском позивачем не подано. Посилання позивача та представника на матеріали кримінальної справи, що розглядається судом відносно ОСОБА_2 є безпідставними, оскільки обвинувальний акт вказаних обставин не містить. На підставі викладеного просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача у справі ОСОБА_1 , його представник ОСОБА_4 , представника відповідача ОСОБА_5., дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що 03 лютого 2012 року позивачем ОСОБА_1 було складено розписку про те, що він взяв у відповідача ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 20000,00 доларів США, які зобов`язався повертати рівними частинами по 5000,00 доларів США щомісячно з 1 березня по 1 червня. (а.с. 16 т.1)

Також із матеріалів справи вбачається, що у 2013 році ОСОБА_2 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики у зв`язку з чим судом заведено цивільну справі № 752/20240/13, провадження у якій ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 19 серпня 2016 року зупинено до розгляду вказаної справи (а.с. 153 т.1). Разом із тим, у межах вказаної цивільної справи судом проведено судову почеркознавчу експертизу.

Згідно із висновком експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 6912/6913/15-32 від 14 червня 2015 року, рукописний текст в розписці від 03 лютого 2021 року та підпис виконані особисто ОСОБА_1 (а.с. 145-150 т.1).

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсною розписки, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що в процесі розгляду справи позивачем не було доведено того, що укладений договір позики було вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином за наявності умислу обох сторін правочину, в тому числі і відповідача. Також суд визнав недоведеними обставини написання розписки про отримання у борг грошових коштів під психологічним чи іншим тиском.

Посилання позивача на застосування положень ч.10 ст. 84 та ст. 109 ЦПК України як доведеності факту вчинення психологічного тиску при написанні вказаної розписки із тих підстав, що відповідач ухилився від надання суду оригіналу розписки для проведення судової експертизи, тим самим погодився із його доводами, суд першої інстанції визнав необґрунтованими, оскільки в процесу розгляду справи відповідач надав вказану розписку і суд, сприяючи встановленню істини, запропонував позивачу провести таку експертизу на підставі раніше винесеної ухвали, однак позивач та його представник заперечили щодо цього.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Виходячи з вимог ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Згідно з положеннями статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належно дослідивши зміст розписки від 03 лютого 2012 року, дійшов обґрунтовано висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав їх недоведеності.

Так, позивач звертаючись до суді із вказаним позовом та заявляючи вимогу про визнання розписки (договору позики) недійсною посилався на те, що вказана розписка написана під психологічним тиском відповідача, який на час написання вказаного письмового доказу займав посаду в органах прокуратури та погрожував йому різними перевіркам, що в кінцевому варіанту призведе до втрати бізнесу.

На підтвердження того, що вказана розписка написана у незвичних умовах в умовах психологічного тиску позивач просив суд призначити проведення судової почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 19 серпня 2019 року (а.с. 236-238 т.1) було призначено у вказаній справі почеркознавчу експертизу.

Однак у зв`язку з ненаданням відповідачем ОСОБА_2 оригіналу розписки 26 грудня 2019 року ухвала суду експертною установою виконана не була та повернута без виконання (а.с. 243-а т.1).

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року підготовче провадження у вказаній справі було закрито та призначено судовий розгляд справи.

Із матеріалів справи також вбачається, що 24 вересня 2021 року представником відповідача у справі ОСОБА_5. до суду було подано клопотання про долучення до матеріалів справи письмового доказу - оригіналу розписки для виконання ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 19 серпня 2019 року у вказаній справі.

При цьому, судом було поставлено на обговорення питання долучення до матеріалів справи оригіналу розписки та необхідності скерування справи до експертної установи для проведення раніше призначеної експертизи ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 19 серпня 2019 року, яка не була виконана.

Позивач та його представник категорично заперечили проти направлення справи до експертної установи, мотивуючи це безпідставним затягуванням розгляду справи.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. ( ч.3,4 ст. 12 ЦПК України) .

Колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції щодо не доведеності позивачем заявлених позовних вимог належними та допустимими доказами обґрунтованим.

Зазначені висновки суду першої інстанції доводами апеляційної скарги не спростовуються.

Посилання на те, що відповідачем оригінал розписки для проведення експертизи був поданий на стадії дебатів, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки із матеріалів справи вбачається, що оригінал розписки дійсно був поданий поза межами підготовчого засідання, однак не в судових дебатах як стверджує позивач та його представник.

При цьому із протоколу судового засідання від 24 вересня 2021 року вбачається, що суд сприяючи позивачу у здобутті доказу пропонував провести раніше призначену експертизу, однак позивач відмовився від цього ( а.с. 123 т.2).

Колегія суддів звертає увагу, що згідно до ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.2, 3 ст.13 ЦПК України).

Оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів укладення ОСОБА_1 правочину - договору позики під психологічним тиском, що відповідно до ст. 215, 231 ЦК України має наслідком визнання вказаного правочину недійсним, тому висновок суду першої інстанції щодо не доведеності позову є законним та обґрунтованим.

Безпідставними є доводи апелянта і про фіктивність укладеного правочину, оскільки як вбачається із матеріалів вказаної справи, відповідачем за вказаним позовом ОСОБА_2 пред`явлено до Голосіївського районного суду міста Києва відповідний позов про стягнення грошових коштів, що спростовує доводи позивача про те, що вказаний правочин укладався без мети його подальшого виконання.

Також колегія суддів враховує, що позивач хоч і виклав позовну вимогу про визнання розписки недійсною, однак із мотивів, викладених як в позовні заяві, так і в апеляційній скарзі, обґрунтовуючи вимоги посилався на норми права, що врегульовують недійсність правочину, тому суд першої інстанції обґрунтовано застосував норми матеріального права, які врегульовані ст. 203, 215, 231 ЦК України.

Посилання апеляційної скарги на те, що грошових коштів позивач від відповідача не отримував не має правового значення для вирішення вказаного спору та може бути предметом дослідження при вирішенні спору за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Недостатніми є доводи апеляційної скарги і про наявність кримінального провадження, що розглядається Деснянським районним судом міста Києва щодо відповідача у вказаній справі ОСОБА_2 , як доказу у вказаній справі та підтвердження чинення останнім психологічного тиску при написання розписки, оскільки згідно до положень ч.6 ст. 82 ЦПК України тільки вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Однак вирок щодо відповідача судом за обставинами, вказаними у позові, не постановлювався.

Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною позивача спірних правовідносин, положень цивільного та цивільного процесуального законодавства та судової практики суддів касаційної інстанції, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Як вказав Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, тому колегія суддів не вбачає підстав для проведення перерозподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 грудня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 06 липня 2022 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв