КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 363/468/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3121/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Котлярова І.Ю.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.

16 лютого 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Семенюк Т.А

Суддів: Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.,

розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області та Департаменту патрульної поліції на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 серпня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області про відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідачів, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що постановою серії ЕАМ № 2967806 від 12.08.2020 року, складеною поліцейським 1-го батальйону, другої роти Управління патрульної поліції в Хмельницькій області молодшим лейтенантом поліції Ситником П.А. накладено адміністративне стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, відносно ОСОБА_1 у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02.12.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 до поліцейського 1-го батальйону, другої роти Управління патрульної поліції в Хмельницькій області молодшого лейтенанта поліції Ситника П.А. задоволено та визнано протиправною і скасовано постанову серії ЕАМ №2967806 від 12.08.2020 року. Провадження по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 121 КУпАП України - закрито. Повернуто ОСОБА_1 з Державного бюджету України суму сплаченого штрафу в розмірі 680 грн.

Зазначав, що вказаним рішенням суду встановлено, що оскаржувана постанова на вимогах закону не ґрунтується, в діях позивача відсутній склад правопорушення, передбачений ч. 1 ст. 121 КУпАП.

Вважав, що внаслідок прийняття постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, яку в подальшому було скасовано судом, позивачу було завдано значної моральної шкоди, яка виражається у отриманих та не пережитих ним до даного часу сильних душевних хвилювань та моральних страждань, які призвели до змін у загальних і звичних умовах його життя, а саме переживань щодо способу та підстав зупинки транспортного засобу, яким керував позивач; тактовності та толерантності спілкування з працівниками відповідача, що відбувалася в присутності роботодавця позивача, що у подальшому вплинуло на його кар`єрний зріст на підприємстві, виробничу характеристику, як професійного водія з безаварійним стажем; щоденні думки та спогади про подію, про незаконне притягнення його до адміністративної відповідальності, що підриває у позивача авторитет держави, її органів виконавчої влади; постійні спогади про наслідки психо - травматичної події, пов`язаної з незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, страх можливого повторення подій з іншими людьми; порушення режиму дня та сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга й роздратованість, замикання та бажання уникання будь-яких контактів та спілкування з людьми, постійні негативні переживання, тривога; важкість виконання повсякденних обов`язків, постійний психологічний дискомфорт, відірваність від активного та соціального життя.

Таким чином, виходячи з принципів розумності та справедливості та на підставі викладеного, просив стягнути з держави через Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням службової особи органу державної влади Департаменту патрульної поліції, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Вишгородський районний суд Київської області від 12 серпня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, ГУ ДКСУ у Київській області про відшкодування шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 2000 грн. та 8 200 грн. судових витрат на правничу допомогу, а всього стягнуто 10 000 грн.

Судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 908грн. компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 25 серпня 2021 року виправлено описку допущену в рішенні Вишгородського районного суду Київської області від 12 серпня 2021 року, а саме вважати вірною загальну суму присуджених до стягнення коштів на користь ОСОБА_1 у розмірі 10 200 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_2 в інтересах ГУ ДКСУ у Київській областіподав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що ГУ ДКС України у Київській області було не в змозі використати права учасника судового процесу, тому що згідно із своїми функціональними обов`язками не був учасником спірних відносин і не володів будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Вважає, що із змісту матеріалів справи випливає, що відповідач жодних прав та інтересів позивача не порушував, не вступав у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдав.

Також вважає, що вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди є безпідставними та необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 не надав доказів та підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідачів та вини останніх в її заподіянні.

Посилаючись на висновок викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 21.10.2020 по справі №312/262/18, вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги, що сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно - правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди.

Щодо стягнення розміру витрат на правничу допомогу, скаржник вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги, що позивачем на підтвердження надання правової допомоги не було надано жодної інформації щодо погодинної вартості отриманої правової допомоги та вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням. Зазначає, що предмет спору в даній справі не був складним, містив лише один епізод спірних правовідносин, не потребував вивчення великого обсягу фактичних даних, і складність процесуальних документів не були значними.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 в інтересах Департаменту патрульної поліціїтакож подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі, вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння ОСОБА_1 відповідачами моральної шкоди визначеною ст. 23 ЦК України. Визнаючи розмір завданої моральної шкоди, позивач також не обґрунтував існування причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправним, на його думку, діянням, не надавши документального підтвердження погіршення стану здоров`я та інших негативних наслідків, викликаних, на думку позивача, неправомірними діями або бездіяльністю органу досудового розслідування.

Зазначає, що позивач не відвідував судових засідань ні у справі про скасування постанови серії ЕАМ №2967806 від 12.08.2020 року, ні у справі про відшкодування моральної шкоди в суді першої інстанції, тому вказане, на думку апелянта, також не свідчить, що позивачу завдано суттєвих моральних страждань, що призвело до порушення його нормальних життєвих та професійних зв`язків.

Щодо стягнення розміру витрат на правничу допомогу, скаржник вказала, що матеріали справи не містять детального розрахунку по вказаній сумі, які саме послуги надані клієнту, а отже розмір таких витрат є необґрунтованим.

Вважає, що позовна заява від 29 січня 2021 року не містить складного правового аналізу, оскільки не потребує глибокого вивчення правової бази та судової практики, зразок позовної заяви про відшкодування шкоди є у вільному доступі в мережі Інтернет.

Відзив на апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції не надходив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Судом встановлено, що 12.08.2020 року о 16 год. 43 хв. поліцейським 1-го батальйону, другої роти Управління патрульної поліції в Хмельницькій області молодшим лейтенантом поліції Ситником П.А. винесено постанову серії ЕАМ №2967806 про накладення на позивача адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, посилаючись на те, що позивач, керуючи автомобілем Volkswagen Touareg р.н. НОМЕР_1 , здійснюючи рух автомобільною дорогою М-12 сполученням м. Хмельницький - м. Вінниця, на 309 км при перевірці документів не пред`явив протокол обов`язкового технічного контролю, чим порушив вимоги ст. 35 Закону України «Про дорожній рух», за що передбачена відповідальність ч. 3 ст. 121 КУпАП.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02.12.2020 року в справі № 363/3216/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Поліцейського 1-го батальйону, другої роти Управління патрульної поліції Хмельницькій області молодшого лейтенанта поліції Ситника П.А. про скасування постанови задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову серії ЕАМ №2967806 від 12.08.2020 року винесену поліцейським 1-го батальйону, другої роти Управління патрульної поліції в Хмельницькій області молодшим лейтенантом поліції Ситником П.А., якою накладено адміністративне стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,відносно ОСОБА_1 .

Провадження по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 121 КУпАП України, - закрито. Повернуто ОСОБА_1 з Державного бюджету України суму сплаченого штрафу в розмірі 680 грн. Стягнуто з поліцейського 1-го батальйону, другої роти Управління патрульної поліції в Хмельницькій області молодшого лейтенанта поліції Ситника П.А. на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 420 грн. 40 коп.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу, скасування самої постанови про адміністративне правопорушення свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а тому такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки відшкодування здійснюється незалежно від вини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми права, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, на підставі статті 1174 ЦК України, відшкодовується державою.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, зокрема завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди у розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

Доводи апеляційних скарг, що позивач не обґрунтував існування причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправним на його думку діянням та інших негативних наслідків, викликаних, на думку позивача, неправомірними діями або бездіяльністю органу досудового розслідування, колегія суддів до уваги не приймає, з огляду на наступне.

У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Колегія суддів, відповідно до положень статті 82 ЦПК України враховує, що рішенням Вишгородського районного суду від 02 грудня 2020 року, яке не оскаржене, встановлено незаконність дій патрульної поліції щодо винисення постанови серії ЕАМ №2967806 від 12.08.2020 року, якою накладено адміністративне стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, відносно ОСОБА_1 .

Відтак, суд першої інстанції правильно вважав, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16ц (провадження № 61-19000сво18).

В постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18) зазначено, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій не врахували, що дії працівників поліції щодо затримання позивача та складання відносно нього протоколів про адміністративне правопорушення, відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування такої шкоди здійснюється незалежно від вини.

Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права в подібних правовідносинах викладені, зокрема в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 686/16847/17 (провадження № 61-11590св18), від 22 липня 2020 року у справі № 303/7352/18 (провадження № 61-20524св19), від 02 вересня 2020 року у справі № 591/1001/17 (провадження № 61-39927св18), від 09 червня 2021 року у справі № 726/837/20 (провадження № 61-2647св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 (провадження № 61-9003св21).

В порядку ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, встановивши, що ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності внаслідок незаконних дій працівника патрульної поліції, у зв`язку з чим був вимушений доводити у судовому порядку свою невинуватість у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, колегія суддів вважає, що є правові підстави для відшкодування позивачеві завданої моральної шкоди відповідно до вимог статей 23, 1174 ЦК України, п. 4 ч.1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Дані висновки також узгоджуються з постановами Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 686/16847/17 (провадження № 61-11590св18), від 26 серпня 2020 року у справі №544/964/18 (провадження №61-9124св19).

На обґрунтування моральної шкоди позивач зазначив, що переживав неприємні емоції у зв`язку з неправомірним притягненням його до адміністративної відповідальності, що проявлялось у переживаннях, які призвели до змін у загальних і звичних умовах його життя, а саме: про спосіб та підстави зупинки транспортного засобу, яким керував позивач; про тактовність та толерантність спілкування з працівниками відповідача, що відбувалася в присутності роботодавця позивача, що у подальшому вплинуло на його кар`єрний зріст на підприємстві, виробничу характеристику, як професійного водія з безаварійним стажем; щоденні думки та спогади про подію, про незаконне притягнення його до адміністративної відповідальності, що підриває у позивача авторитет держави, її органів виконавчої влади; постійні спогади про наслідки психо-травматичної події, пов`язаної з незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, страх можливого повторення подій з іншими людьми; порушення режиму дня та сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга й роздратованість, замикання та бажання уникнути будь-яких контактів та спілкування з людьми, постійні негативні переживання, тривога; важкість виконання повсякденних обов`язків, постійний психологічний дискомфорт, відірваність від активного та соціального життя.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Враховуючи обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув на користь позивача розмір моральної шкоди в сумі 2 000 грн.

Звертаючись до суду з позовом, позивач також просив відшкодувати йому судові витрати на правничу допомогу в розмірі 8 200 грн., які задоволено оскаржуваним рішенням від 12.08.2021 року.

Колегія суддів вважає, що вказана сума витрат на правову допомогу є обґрунтованою та доведеною з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

У відповідності до вимог статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Вимоги щодо форми та змісту договору про надання правової допомоги законодавцем визначено в статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

В той же час, діючим законодавством не передбачено, що договір про надання правничої допомоги має бути укладений під конкретну адвокатську послугу чи конкретну судову справу, тобто містити номер судової справи, у якій така правова допомога надається.

Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 17 березня 2020 року по справі №520/8309/18.

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

На підтвердження повноважень адвокат Пустовий Б.В. надав ордер серія КВ №32991 (а.с. 12) копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, посвідчення адвоката та витяг з Єдиного Реєстру адвокатів України (а.с. 13).

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційних скарг щодо необґрунтованості витрат на правничу допомогу, у зв`язку із відсутністю детального розрахунку по вказаній сумі та те, що розмір є завищеним, оскільки позовна заява від 29 січня 2021 року не містить складного правового аналізу, з огляду на наступне.

Верховний Суд в постанові від 17 березня 2020 року по справі №520/8309/18 зазначив, що чинним законодавством не встановлено чітких критеріїв для документів, що подаються для підтвердження витрат на правничу допомогу.

Поряд з цим, слід зазначити, що акт наданих послуг за договором про надання адвокатських послуг є підтвердженням надання конкретної послуги в рамках укладеного договору.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частиною 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачає, що укладаючи договір про надання адвокатських послуг між адвокатом та клієнтом, сторони вправі вільно та самостійно визначати порядок обчислення гонорару як у фіксованому розмірі за конкретну послугу, так і у формі погодинної оплати.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

У постанові Верховного Суду №308/15007/15-ц від 15.05.2019 суд дійшов висновку, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Як вбачається з матеріалів справи, при подачі позовної заяви адвокат Пустовий Б.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 вказав, що розмір судових витрат складає 8 200 грн.

28 січня 2021 року між ОСОБА_1 (клієнт) та адвокатом Пустовим Б.В. укладено Договір № 003/21 про надання правової допомоги відповідно до умов якого, адвокат приймає на себе зобов`язання щодо представлення інтересів та надавати правову допомогу в захисті прав та інтересів клієнта (а.с. 7-6).

Згідно пункту 3.1 цього Договору за надання правової допомоги на умовах і в порядку, що визначені цим Договором клієнт сплачує адвокату фіксовану сума гонорару (винагороду) в розмірі 8 200 грн.

29 січня 2021 року адвокат Пустовий Б.В. та клієнт ОСОБА_1 уклали Акт про надання правової допомоги за договором №003/21 від 28.01.2021 року послуг від 28 січня 2020 року, згідно якого сторони підтверджують, що обсяг наданих послуг згідно з договором №003/21 про надання правової допомоги від 28.01.2021 року приймається клієнтом у повному обсязі без будь - яких претензій чи зауважень (а.с. 9).

Згідно квитанції до прибуткового касового ордера №003/21 від 29.01.2021 року адвокат Пустовий Б.В. прийняв від ОСОБА_1 суму 8 200 грн. (а.с. 11).

З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь скаржника компенсацію витрат на правничу допомогу, понесення яких доведено належними доказами, проте відповідно до ч. 2 п. 3 ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог сума, яка підлягає стягненню складає 820 грн.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, змінивши рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області та Департаменту патрульної поліції - задовольнити частково.

Рішення Вишгородський районний суд Київської області від 12 серпня 2021 року в частині стягнення судових витрат на правничу допомогу - змінити.

Зменшити суму стягнення судових витрат на правничу допомогу з 8 200 грн. до 820 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 )судові витрати на правничу допомогу в розмір 820 грн.

Постанова набирає чинності з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді