Ухвала

21 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 607/10632/19

провадження № 61-311ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тернопільського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки та визнання права власності на частину земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд загальною площею 0,099 га, кадастровий номер :02:001:1746, розташованої на АДРЕСА_1 , яка необхідна для обслуговування належної їй частини житлового будинку, згідно з варіантом поділу земельної ділянки на підставі висновку експерта за результатами проведення судової земельної-технічної експертизи.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 вересня 2014 року. За час їх спільного проживання було збудовано житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний будинок розміщений на земельній ділянці для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд загальною площею 0,099 га. Згідно з договором дарування від 23 липня 2008 року власником зазначеної земельної ділянки є ОСОБА_2 . Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 16 травня 2017 року визнано спільною сумісною власністю подружжя будівельні матеріали, які були використані при будівництві будинку на АДРЕСА_1 , та згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 14 липня 2016 року виділено їй: тамбур 2-1; коридор 2-2а; коридор 3-1; вітальню 3-2; кімнату 3-3; кімнату 3-4; кладову 3-5; санвузол 3-6; коридор 1-2; підвал 1-3; кладову 1-4; кладову 1-5; 1/2 частину септика С; сходи Сх; 1/2 частину вимощення І; вхід в підвал 1-1. Наразі вона виконала всі будівельні роботи щодо закінчення будівництва частини вказаного житлового будинку, однак для того, щоб оформити право власності на належну їй частину будинку, необхідно вирішити питання з поділом земельної ділянки.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 серпня 2021 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,099 га, кадастровий номер :02:001:1746, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої на АДРЕСА_1 , виділено ОСОБА_1 у власність 0,0408 га вказаної земельної ділянки, згідно з варіантом 1 поділу земельної ділянки висновку експерта за результатами проведення додаткової судової земельної-технічної експертизи від 19 березня 2021 року № 1527/20-22, яка позначена контуром синього кольору, обмежена замкненим контуром по точках А, Б, В, Г, Ґ, Д, Е, Є, Ж, З, И, І, Ї, Й, К, Л, М, Н, О, П, Р, С, Т, У. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,099 га, кадастровий номер :02:001:1746, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої на АДРЕСА_1 , виділено ОСОБА_2 у власність 0,0408 га зазначеної земельної ділянки, згідно з варіантом 1 поділу земельної ділянки висновку експерта за результатами проведення додаткової судової земельної-технічної експертизи від 19 березня 2021 року № 1527/20-22, яка позначена контуром коричневого кольору, обмежена замкненим контуром по точках А, Б, В, Г, Ґ, Д, Е, Є, Ж, З, И. Залишено у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 частину земельної ділянки загальною площею 0,099 га, кадастровий номер :02:001:1746, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої на АДРЕСА_1 , площею 0,0174 га, згідно з варіантом 1 поділу земельної ділянки висновку експерта за результатами проведення додаткової судової земельної-технічної експертизи, яка складається з двох земельних ділянок: площею 0,0141 га - під житловим будинком для його обслуговування, обмежена замкнутим контуром по точках Е, Д, Ґ, (С), Р, П, О, Н, М, Л, К, Й, Ї, І (Є); 0,0033 га - для проходу через існуючу хвіртку та доступ до септика через існуючі розсувні ворота, обмежена замкненим контуром про точках А, И, З!, З, Ж, Є, Е, Д, Ґ, Г, В, Б.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 вересня 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 237,50 грн та витрати, пов`язані з проведенням експертиз, в розмірі 6 383,04 грн.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року (повний текст якої складено 17 грудня 2021 року) апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 серпня 2021 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову.

29 грудня 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Тернопільського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 серпня 2021 року та додаткове рішення цього суду від 22 вересня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 25 січня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків, а саме - заявнику необхідно було подати до Верховного Суду інформацію про ціну позову (вартість частини спірної земельної ділянки, право власності на яку, вона просила визнати за собою) і надати докази на підтвердження цієї обставини, а також - сплатити судовий збір за подання касаційної скарги за ставкою 1 відсоток від ціни позову (вартості частини спірної земельної ділянки) х 200 %. При цьому заявнику було роз`яснено про наслідки невиконання вимог ухвали суду.

Залишаючи касаційну скаргу ОСОБА_1 без руху, Верховний Суд виходив з того, що касаційна скарга та рішення судів попередніх інстанцій не містять відомостей про ціну позову (вартість частини спірної земельної ділянки, право власності на яку просила визнати за собою позивач), тому неможливо встановити розмір судового збору, який підлягає сплаті за подання касаційної скарги. Крім цього, з огляду на те, що ОСОБА_1 заявила позов майнового характеру (про поділ земельної ділянки та визнання права власності на частину земельної ділянки), а в матеріалах касаційного провадження відсутня інформація про ціну позову, касаційний суд позбавлений можливості вирішити питання про відкриття касаційного провадження у справі у зв`язку з відсутністю даних, на підставі яких можливо встановити, чи відноситься справа до категорії малозначних, а також, чи ціна позову в цій справі перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто, чи підлягає оскаржуване судове рішення апеляційного суду касаційному перегляду.

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, за ідентифікатором поштового відділення 176, заявник отримала зазначену ухвалу 03 лютого 2022 року.

08 лютого 2022 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду заяву, в якій зазначила, що при пред`явленні позову вона визначила ціну позову в розмірі 123 750 грн і сплатила судовий збір в сумі 1 237,50 грн, що становило 1 % від ціни позову. До вказаної заяви ОСОБА_1 додала копію її позовної заяви від 03 травня 2019 року, в якій зазначено ціну позову в сумі 123 750 грн, а також - копію інформаційної довідки Тернопільської торгово-промислової палати № 028, згідно з якою вартість 1 кв. м земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на території Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області станом на травень 2019 року становить 250 грн.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року (на час подання касаційної скарги) - 2 270 грн.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається: у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.

Заявлена ціна позову в цій справі становить 123 750 грн, що станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 100 = 227 000 грн). Тобто справа № 607/10632/19 є малозначною в силу вимог закону.

Як зазначено вище, залишаючи касаційну скаргу ОСОБА_1 без руху, Верховний Суд виклав зміст пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України і вказав про необхідність надання інформації про ціну позову, зокрема для встановлення того, чи відноситься справа до категорії малозначних, тобто, чи підлягає оскаржуване судове рішення апеляційного суду касаційному перегляду.

Однак касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.

Посилання заявника на неврахування апеляційним судом висновків, викладених в постановах Верховного Суду, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах є підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, втім не є доводом, який в розумінні підпунктів а)-г) пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджує наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судове рішення таким, що підлягає касаційному оскарженню.

Верховний Суд звертає увагу на те, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції питання, відповідь на яке, у випадку відкриття касаційного провадження, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Таких аргументів касаційна скарга ОСОБА_1 та додані до неї матеріали не містять.

Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є винятком із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів». Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення апеляційним судом в оскаржуваній постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову в цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на відмову у відкритті касаційного провадження.

Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про зупинення дії постанови Тернопільського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Тернопільського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки та визнання права власності на частину земельної ділянки.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко