Справа № 203/3768/21
Провадження № 2/0203/316/2022
06.07.2022 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Єдаменко С.В.,
при секретарі Медведєвій А.В.,
за участю позивачки ОСОБА_1 ,
представника позивачки адвоката Гусакової О.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про припинення права власності та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
10 вересня 2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, на предмет витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених позовних вимоги позивачка зазначила, що має онуку ОСОБА_2 , з якою 10 січня 2020 року уклала договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , належної позивачці на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 13 березня 2021 року Виконавчим комітетом ДМР. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2021 року договір дарування зазначеної квартири визнано недійсним. При цьому при ухваленні рішення питання про речові права на даний об`єкт нерухомого майна вирішено не було, внаслідок чого позивачка не має можливості зареєструвати за собою право власності на спірну квартиру. З 2008 року відповідачка зареєстрована в спірній квартирі, а з січня 2020 року, після укладання договору дарування, перереєстрована як власник приміщення. Разом з тим, відповідачка жодного разу не сплачувала комунальні послуги, не здійснювала ремонт та не приймала участі в витратах, пов`язаних з утриманням квартири, а з 2012 року взагалі жодного разу не навідувалась до позивачки. Зазначені обставини позбавляють позивачку можливості зареєструвати право власності на квартиру та вільно розпоряджатись своїм майном, на підставі чого позивачка просила суд витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на її користь квартиру АДРЕСА_2 та визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування зазначеною квартирою, судові витрати просила покласти на відповідачку. (а.с. а.с.1-7).
Одночасно з позовною заявою від позивачки надійшла заява про забезпечення позову, в якій вона просить забезпечити позов шляхом накладення арешту на спірну квартиру АДРЕСА_2 (а.с. а.с. 41-43).
Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2021 року заява про забезпечення позову була задоволена. (а.с.48-49) В апеляційному порядку ухвала не оскаржувалась.
Після надходження з адресно-довідкового підрозділу відомостей щодо зареєстрованого місця проживання відповідача фізичної особи ОСОБА_2 , (а.с.57) ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2021 року було відкрито провадження у справі та відповідно до норм ст.ст.11, 19, 274 ЦПК України призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом сторін, (а.с.58-59) одночасно вирішено питання щодо залучення до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради.
16 листопада 2021 року через канцелярію суду представник позивача подала уточнену позовну заяву, в якій, уточнила заявлені позовні вимоги та просила припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , шляхом її повернення ОСОБА_1 внаслідок визнання договору дарування недійсним та визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням. При цьому підстави уточненої позовної заяви виклала аналогічними підставам первісної позовної заяви (а.с. а.с. 64-70).
В підготовче судове засідання 30 листопада 2021 року сторони не з`явились, від представника позивача 16 листопада 2021 року надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та її представника (а.с. 81-82), у зв`язку з чим підготовче судове засідання було відкладено на 13 січня 2022 року (а.с. 87).
Підготовче судове засідання 13 січня 2022 року за участі представника позивача та відповідача, за клопотанням сторін було відкладено на 10 лютого 2022 року (а.с. 90).
В підготовче судове засідання 10 лютого 2022 року та 16 березня 2022 року сторони не з`явились, від представника позивача 02 лютого 2022 року надійшла заява про відкладення судового засідання (а.с. 81-82), відповідачка про час день та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки не повідомила, у зв`язку з чим підготовче судове засідання було відкладено на 18 квітня 2022 року (а.с. 87).
В підготовче судове засідання 18 квітня 2022 року сторони не з`явились, про час та дату судового засідання повідомлялись належним чином. Оскільки всі дії з підготовки справи до розгляду в судовому засіданні були виконані, ухвалою суду було закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 19 травня 2022 року. (а.с.77) Одночасно було розглянуто клопотання відповідачки про зупинення провадження у справі та відмовлено у зупиненні.
В судовому засіданні 16 червня 2022 року за участі представника позивача розпочато розгляд справи по суті, представником надано пояснення, досліджено письмові докази, а також задоволено клопотання представника позивача про допит свідків, у зв`язку з чим по справі оголошено перерву до 06 липня 2022 року (а.с. 120).
В судовому засіданні 06 липня 2022 року за участі позивача та представника позивача було допитано свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , та завершено розгляд справи.
Позивач та представник позивача в судовому засіданні просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з мотивів зазначених у позовній заяві.
Відповідач в судове засідання не з`явилась, повідомлялась про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення на її адресу проживання судових повісток та публікації на сайті суду оголошення про виклик у судове засідання (а.с. 125,126) Клопотань про розгляд справи за її відсутності не надавала, про причини неявки не повідомила.
З урахуванням викладених вище обставин на підставі ст.ст.280, 287, 288 ЦПК України, розгляд справи проведено в заочному порядку.
Третя особа без самостійних вимог Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судові засідання не з`явилось, про місце, час та дату розгляду справи повідомлялось належним чином. 22 листопада 2021 року від третьої особи надійшла заява, в якій представник третьої особи просив прийняти рішення згідно матеріалів справи та відповідно до вимог чинного законодавства, розгляд здійснювати за відсутності представника (а.с. 76-77).
Допитана під присягою свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що з 1975 року проживає в сусідній квартирі з ОСОБА_1 в будинку АДРЕСА_3 . Разом з ОСОБА_1 в даній квартирі проживає її онука ОСОБА_6 . Її друга онука ОСОБА_2 , за вказаною адресою не проживає, не приймає участь у вирішенні побутових питань, сплаті комунальних платежів та виконанні поточного ремонту квартиру. Більш того, останній раз вона бачила ОСОБА_2 ще маленькою дівчинкою, після чого ОСОБА_2 жодного разу у квартирі не з`являлась.
Допитана під присягою свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що позивачка є її бабусею, а відповідачка сестрою по матері. Все своє життя вона проживає разом з бабусею у квартирі АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 не з`являється в даній квартирі, не приймає участь у вирішенні соціально-побутових питань, здійсненні поточного ремонту та не приймає участь у сплаті комунальних платежів. Ключів від даної квартири ОСОБА_2 не має. Комунальні платежі сплачує бабуся, оскільки вона є власницею даної квартири.
Заслухавши думку позивача та представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав.
Так, встановлено, що 10 січня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Отроцюк О.В. та зареєстрований в реєстрі за №17, згідно до умов якого ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 . Зазначена квартира належала позивачці на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 13 березня 2021 року Виконавчим комітетом ДМР (а.с. 17-19).
Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2021 року, залишеного без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 березня 2022 року, договір дарування квартири АДРЕСА_4 , укладений 10 січня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Отроцюк О.В., зареєстрованого в реєстрі за №17, визнано недійсним. (а.с.22-28, 104-108).
Встановлено, що 11 серпня 2021 року позивачка звернулась до державного реєстратора прав на нерухоме майно с заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , між тим 16 серпня 2021 року Рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №59859735 державним реєстратором Зубко В.Ю. їй було відмовлено через відсутність в заочному рішенні відомостей щодо визнання, зміну чи припинення речових прав на заявлену квартиру.(а.с. 71).
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.п. 5, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.
Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст.216 ЦК України, за положеннями якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.
При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України).
Згідно до п. 2 ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Таким чином, згідно із положеннями наведеного Законом рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт нерухомого майна.
За таких обставин, враховуючи, що заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2021 року, залишеного без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 березня 2022 року, договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений 10 січня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнано недійсним, проте не застосовані наслідки недійсності правочину та не вирішено питання щодо речового права на заявлену квартиру, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити, припинивши право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру шляхом повернення її у власність ОСОБА_1 .
Щодо позовної вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою суд зазначає наступне.
Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст.ст.317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Згідно до ч.1 ст.382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.
Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. (ч.1 ст.383 ЦК України).
Згідно ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.156 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Згідно ч.2 ст.64 Житлового кодексу Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідачка зареєстрована в належній позивачці квартирі з 2008 року, між тим фактично проживає за адресою: АДРЕСА_5 . Сторони не підтримують спілкування, проживають окремо та спільне господарство не ведуть. Відповідачка не приймає участь у здійсненні поточного ремонту квартири та не сплачує житлово-комунальні послуги, а з 2012 року взагалі жодного разу не з`явилась у квартирі. За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідачка не має правових підстав для збереження за нею права на користування квартирою.
Крім того, згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Право власності припиняється з підстав, передбачених законом, зокрема внаслідок правочину.
Таким чином, внаслідок визнання договору дарування недійсним та застосування наслідків його недійсності відповідачка втратила право користування квартирою як житлом.
При цьому, судом не встановлено будь-яких інших законних підстав для збереження за відповідачкою права користування вказаним жилим приміщенням.
Відповідно до норми ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Враховуючи, що позивачка є власницею квартири і їй належить право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні своїм майном, в тому числі і у вказаний нею спосіб, приймаючи до уваги те, що відповідачка фактично не проживає в квартирі, не приймає участі у сплаті житлово-комунальних послуг та здійсненні поточного ремонту, не вчиняє дії, необхідних для зняття з реєстрації за цією адресою, що порушує право позивачки як власниці, при цьому відсутні підстави вважати, що між сторонами є будь-які домовленості про продовження права відповідачки на користування житловим приміщенням, суд приходить до висновку, що вимоги про визнання відповідачки такою, що втратила право користування квартирою підлягають задоволенню.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, враховуючи результати розгляду справи, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2 862 грн., який складається з 1500 грн.- судовий збір за вимогу майнового характеру, 908 грн.- судовий збір за вимогу немайнового характеру та 454 грн.- судовий збір за заявою про забезпечення позову.
На підставі викладеного та керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст.317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст.9, 150 ЖК УРСР, ст.ст.12, 76-77, 141, 263-265, 280, 287-288 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_6 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_7 ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 862 (дві тисячі вісімсот шістдесят дві) грн. 00 коп.
Заочне рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.273, 289 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем та третьою особою без самостійних вимог в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на заочне рішення може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст складено 07 липня 2022 року.
Суддя С.В. Єдаменко