Справа № 296/8687/21
"09" листопада 2022 р. м.Житомир
Корольовський районний суд м. Житомира в складі:
головуючого судді Адамовича О.Й.,
за участю секретаря судового засідання Світко Т.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . У зазначеній квартирі зареєстрований відповідач, який більше двадцяти років в даній квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі немає, і взагалі квартирою ніколи не цікавиться. Вказує, що відповідач виїхав на постійне місце проживання до іншого населеного пункту для подальшого працевлаштування, але фактичне місце його проживання їй не відоме, з відповідачем багато років не спілкується. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні вона, ні інші члени сім`ї не чинили. Вважає, що реєстрація місця проживання відповідача порушує її права, як власника квартири та обмежує її право на вільне розпорядження майном.
Ухвалою від 23.10.2021 року розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження.
18.07.2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду.
Позивач подала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, оскільки вона уклала угоду про надання правової допомоги (а.с.60). В судовому засіданні 08.09.2022р. пояснила, що відповідач доводиться їй рідним братом, однак стосунки з ним не підтримує. Право власності на квартиру набула на підставі заповіту.
Представник позивача - адвокат Яницька М.В. подала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивача. Позовні вимог підтримує в повному обсязі, та не заперечує щодо ухвалення заочного рішення суду (а.с.61).
Відповідач відзив на позов до суду не надав, копія ухвали про відкриття провадження від 23.10.2021 разом з судовою повісткою про виклик та копією позовної заяви з додатками судом направлялися за зареєстрованим місцем проживання (перебування) відповідачів (а.с.19,20,26,27,33,34,37,38,47,48,49,50,58,59).
Крім того, відповідача повідомлено через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке оприлюднено 17.12.2021, 24.05.2022, 18.07.2022 та 08.09.2022 (а.с.24,25,35,36,45,46,56,57).
У призначені судові засідання відповідач не з`явився.
Таким чином відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.
Згідно ч.1 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи.
Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, відповідно до ст.ст. 211, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін.
Суд, дослідивши надані суду письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину, за законом, серія та номер: 1265, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.07.2021 р. (а.с. 9).
Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою з УДМС України в Житомирській області від 21.10.2022р. (а.с. 15).
Проте відповідач не проживає за адресою: АДРЕСА_2 , тривалий час, тобто більше одного року, що підтверджується актами про не проживання особи за місцем реєстрації від 07 жовтня 2021 року (а.с.10) та від 01 листопада 2022 року (а.с. 62).
Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні вказала, що вона є сусідкою та з 1983 року проживає в квартирі АДРЕСА_3 . Перебувала в дружніх стосунках з матір`ю позивача та відповідача. Зазначила, що відповідач у вказаній квартирі зареєстрований, однак у квартирі жодного дня не проживав, речей відповідач у квартирі вона не бачила. Останній раз бачила його років десять назад, коли він приїздив на похорони свого батька.
Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї.
У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України).
Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання.
Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей.
Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.
Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.
У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.
Відповідно до ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Закон № 1382-1У є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.
Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.
В судовому засіданні було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не проживає в житловому приміщенні без поважних причин тривалий час, тобто більше одного року. Відомостей, що відповідач бажає проживати, а позивач чинить перешкоди у користуванні квартирою не встановлено.
Зважаючи на вищевикладене, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 , оскільки надані позивачем докази підтверджують позовні вимоги. Доказів на спростування позовних вимог стороною відповідача до суду не було надано.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 908,00 грн.
На підставі викладеного, керуючись 12, 13, 76, 78, 81, 89, 133, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 280-283, 353, 355, 356 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 391 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд -
УХВАЛИВ:
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 908 грн.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м. Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_2 , Паспорт серії НОМЕР_2 .

Головуючий суддя О. Й. Адамович

Дата складання повного тексту рішення: 21.11.2022.