Номер провадження: 22-ц/813/6543/22
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Досковського В.Г.,

представника апелянта ОСОБА_2 адвоката Буяклу Н.Я.,

розглянувши в режимі відеоконференції, за допомогою програмного забезпечення «ВКЗ», апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 січня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Дяченка В.Г., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,

встановив:

06.08.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 04.06.2018 р. між нею та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Прокоф`євою Л.Г., р/н 989.

Позов мотивувався тим, що ОСОБА_1 протягом тривалого часу перебувала в дружніх стосунках з ОСОБА_2 . Будучи одинокою людиною похилого віку, інвалідом 1-ї групи, цінувала ставлення до неї з боку ОСОБА_2 як до члена родини. На прохання ОСОБА_2 вона погодилася залишити їй квартиру, за умови що до смерті залишиться проживати в квартирі, отримає з боку ОСОБА_2 догляд та ставлення до неї як до члена родини. Змінювати місце свого проживання не планувала, квартиру, в якій проживає більше 40 років продавати не збиралась, іншого житла за місцем свого постійного проживання не має. Домовленості щодо звільнення нею після укладення договору власного житла та про будь-які розрахунки між сторонами не було. На прохання ОСОБА_2 ОСОБА_1 передала їй оригінали документів на квартиру для оформлення угоди, отримала довідку про те, що не перебуває на обліку в ПНД та 04.06.2018 р. з`явилась до приміщення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Прокоф`євої Л.Г. за адресою: м. Одеса, вул. Рішельєвська, 11. У приміщенні нотаріуса вона підписала надані їй документи, зміст документів їй повністю не зачитувався, у зв`язку з тим, що вона є інвалідом 1-ї групи по зору сама документи прочитати не могла. У зв`язку з тим, що у неї з ОСОБА_2 були дружні стосунки повністю їй довіряла. Ані до підписання договору, ані після цього будь-яких грошових коштів від ОСОБА_2 не отримувала, ключі від квартири ОСОБА_2 не передавала, продовжує по цей час проживати в квартирі, здійснює оплату комунальних послуг, одну кімнату в квартирі здає в найм сторонній особі. У зв`язку з тим, що після підписання договору ставлення ОСОБА_2 до неї змінилось, стосунки погіршились, будь-якого догляду та родинного ставлення вона не отримала, вона зрозуміла що помилилась стосовно природи укладеного договору.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила її позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27.01.2022 року позов ОСОБА_1 було задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 , укладений 04.06.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Прокоф`євою Л.Г., р/н 989.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27.01.2022 року, ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи питання про слухання справи в режимі відеоконференції, за допомогою програми «ВКЗ» (відеоконференцзв`язку), за участю представника позивача ОСОБА_1 адвоката Досковського В.Г. та представника апелянта ОСОБА_2 адвоката Буяклу Н.Я., у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (т.2, а.с. 140-143).

В свою чергу, за заявою представника ОСОБА_1 адвоката Досковського В.Г. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, остання була призначена ухвалою колегії суддів від 24.11.2022 року, про що всі учасники справи також були належним чином і завчасно повідомлені (т.2, а.с. 150-154).

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції фактично шість місяців (т.2, а.с. 130), колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в режимі відеоконференції, за допомогою програмного забезпечення «ВКЗ», за участю представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Досковського В.Г.представника апелянта ОСОБА_2 адвоката Буяклу Н.Я., які вийшли на відеоконференцзв`язок, а також на підставі наявних у справі доказів, у відсутність інших учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що згідно інформації, зазначеної в паспорті громадянина України НОМЕР_1 станом на момент укладення оспорюваного правочину ОСОБА_1 виповнилось повних 76 років. Відповідно до довідки (виписки з будинкової книги про склад сім`ї та прописку від 04.04.2019 р. № 287 з 02.10.1974 р. ОСОБА_1 постійно зареєстрована в кв. АДРЕСА_1 , тобто на момент укладення оспорюваного правочину ОСОБА_1 більше 43 років проживала в зазначеній квартирі.

Також суд зазначив, що відповідно до довідки МСЕК № 024067 від 07.05.1997 р. позивачці ОСОБА_1 встановлено інвалідність першої групи по зору безстроково. Зазначено, що вона потребує постійного стороннього догляду та з 19.01.2007 р. перебуває на обліку в КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Суворовського району м. Одеси», що підтверджується довідкою № 01-14/24 від 22.01.2019 р. (т.1, а.с.7).

Суд обгрунтовано вказав, що за змістом ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними визнаються особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

При цьому суд обгрунтовано зазначив, що згідно з п. 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 р. № 1317 підставою для встановлення I групи інвалідності є стійкі, значно вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або уродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, неспроможності до самообслуговування і спричиняють до виникнення потреби у постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі. До I групи належать особи з найважчим станом здоров`я, які повністю не здатні до самообслуговування, потребують постійного стороннього нагляду, догляду або допомоги, абсолютно залежні від інших осіб у виконанні життєво важливих соціально-побутових функцій або які частково здатні до виконання окремих елементів самообслуговування.

Таким чином, суд правильно вказав, що в розумінні норм чинного законодавства України ОСОБА_1 є непрацездатною людиною, яка потребує постійного стороннього нагляду, догляду або допомоги.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 06.01.1970 р. позивачка ОСОБА_1 була розлучена з колишнім чоловіком ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх син ОСОБА_4 (а.с.). Таким чином, позивач ОСОБА_1 не має сім`ї, є одинокою людиною.

Із п. 2 договору купівлі-продажу від 04.06.2018 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Прокоф`євою Л.Г., р/н 989, вбачається, що двокімнатна квартира АДРЕСА_2 загальною площею 48,3 кв.м, жилою 29,4 кв.м належала ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.01.1994 р. № 9-943 та рішення Суворовського районного суду м. Одеси від10.02.2009 р. по справі № 2-1820/09.

З матеріалів справи також вбачається, що 01 березня 2018 р., тобто за 3 місяці до укладення оспорюваного правочину між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір оренди однієї кімнати в квартирі АДРЕСА_1 .

Із копій квитанцій про оплату вартості спожитих житлово-комунальних послуг вбачається, що після укладення оспорюваного договору позивач ОСОБА_1 продовжує оплачувати вартість житлово-комунальних послуг по кв. АДРЕСА_1 .

У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.10.1996 р., виданого державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Гурьяновою Л.Г. р/н 198/996, позивач ОСОБА_1 після смерті сина отримала у спадщину однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 27,7 кв.м, жилою 18,3 кв.м.

Разом з тим, із інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №№ 161447215, 161450913, 161451407 від 28.03.2019 р., вбачається, що станом на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу у власності відповідачки ОСОБА_2 перебували три об`єкти нерухомості: квартира АДРЕСА_4 , загальною площею 63,7 кв.м, житловою 54,8 кв.м; квартира АДРЕСА_5 , загальною площею 31,9 кв.м, житловою 15,4 кв.м.; квартира АДРЕСА_6 загальною площею 32,8 кв.м, житловою 18,2 кв. м.

Крім того, згідно п. 3 договору купівлі-продажу від 04.06.2018 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Прокоф`євою Л.Г., р/н 989, оціночна вартість нерухомого майна згідно звіту про оцінку майна від 16.05.2018 р., складеного ПП «Рієлт-Класік», становить 264 544 грн.

Однак, відповідно до висновку № 621 судової оціночно-будівельної експертизи від 29.11.2019 р., складеного судовим експертом Голєвим ОА., ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на дату укладання договору купівлі-продажу вказаної квартири (04.06.20218 р.) визначена в розмірі 804 700 грн.

Зазначений висновок судової будівельно-оціночної експертизи № 621 від 29.11.2019 р. в розумінні вимог ЦПК є належним доказом дійсної ринкової вартості квартири позивача ОСОБА_1 на момент укладення оспорюваного договору. Висновок експертизи не спростовано стороною відповідача, у справі не заявлялось клопотання про допит в судовому засіданні експерта з приводу повноти та достовірності зробленого висновку, не ставилось питання про проведення повторної експертизи.

Оскільки у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК Україні не підлягають доказуванню обставини які визнавались сторонами в заявах по суті справи та в поясненнях суду, то суд першої інстанції правильно вважав встановленими обставини того, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 протягом тривалого часу були дружні стосунки, ОСОБА_1 була вхожа до житла ОСОБА_2 , регулярно бувала там, сторони разом святкували дні народження, свята. У зв`язку з цим, відповідач ОСОБА_2 для підготовки до правочину отримала від позивача ОСОБА_1 оригінали документів на квартиру, замовила оцінку квартири. Проте, після укладення угоди позивач ОСОБА_1 залишилась проживати у квартирі, продовжує здавати кімнату в квартирі в найом і сплачувати комунальні послуги за всю квартиру.

Так, будучи допитаною в суді першої інстанції в якості свідка, позивач ОСОБА_1 пояснила суду, що не збиралась продавати квартиру, виїжджати з неї, переїжджати в ОСОБА_6 , придбавати інше житло. В Іванівці квартира, в якій вона ніколи не мешкала, квартира є нежилою, в ній немає необхідних для мешкання комунікацій, договір укласти попросила ОСОБА_2 , квартиру ОСОБА_2 просила не продати, а переписати на неї, оскільки вона, ОСОБА_1 , є членом її сім`ї і зможе розраховувати на допомогу та догляд, віддала документи на квартиру ОСОБА_2 , не обумовлювала заздалегідь суму, яка буде зазначена в договорі, не замовляла оцінку квартири, не продавала квартиру, не отримувала гроші за квартиру, не відавала ключі, після укладення договору ставлення з боку ОСОБА_2 погіршилась, в неї не було волевиявлення на відчуження квартири шляхом укладення договору купівлі-продажу квартири.

Крім того, допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 (т.1, а.с.33-39) пояснили суду, що особисто дуже добре знають ОСОБА_1 , регулярно з нею спілкуються, вона не збиралась продавати свою квартиру, змінювати своє місце проживання, переїжджати в Іванівку, з ОСОБА_2 у ОСОБА_10 були дружні стосунки, після укладення договору матеріальне становище ОСОБА_1 не змінилось, вона продовжує проживати в квартирі, сплачувати за неї комунальні послуги.

З огляду на викладені обставини, в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який дав належну правову оцінку доводам позивача про відсутність її волевиявлення на відчуження квартири, про що окрім іншого свідчить продовження її проживання у спірній квартирі та сплату після укладення договору комунальних послуг, відсутність фактичної передачі нерухомого майна за оспорюваним договором, вік позивача, її стан здоров`я (інвалідність по зору) та потреби у догляді й сторонній допомозі. Також суд дав належну оцінку висновку психофізичного досліджування позивача ОСОБА_1 , проведеного з застосуванням поліграфу від 03.03.2020 р. (т.1, а.с.151-155).

Так, згідно з підсумком психофізіологічного дослідження гр. ОСОБА_1 з використанням поліграфу, було здійснено з метою визначення достовірності інформації відносно обставин угоди купівлі-продажу квартири. Підсумком була визначена достовірність інформації, наданої досліджуваним з вірогідністю 90,63% (без врахування питань про образ життя 96,67%), відповіді на 25 запитань підтверджена правдивість інформації, у відповідях на 4 запитання була невизначена реакція, які по технології оцінки приєднуються до більшості, тобто до підтвердження інформації, у відповіді на 3 запитання було викривлення інформації, з яких два питання не мають відношення до правочину.

При цьому за результатами опитування було визначено як правдиві відповіді ОСОБА_1 про те, що: ОСОБА_1 часто бувала в гостях у ОСОБА_2 , ОСОБА_2 казала, що ОСОБА_1 є членом її родини, ставлення ОСОБА_2 після укладення правочину змінилось, продавати свою квартиру ОСОБА_1 не планувала, з квартири переїжджати не збиралась, ОСОБА_2 просила ОСОБА_1 переписати на неї квартиру, ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 документи на квартиру, оцінку квартири ОСОБА_1 не замовляла, з оцінкою квартири не ознайомлювалась, в яку суму була оцінена квартира не бачила, приміщення банку не відвідувала, є проблеми з зором, весь текст договору ані ОСОБА_1 , ані нотаріус не читали, гроші від ОСОБА_2 не отримувала, гроші за продаж квартири ані від ОСОБА_2 , ані в банку не отримувала, ключі від квартири ОСОБА_2 від неї не отримувала, комунальні послуги по квартирі сплачує ОСОБА_1 , стосунки з ОСОБА_2 після укладення угоди погіршились.

Колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що обставини наявних між сторонами тривалих дружніх стосунків, недоведеність потреби ОСОБА_1 у продажі свого житла, недоведеність потреби ОСОБА_2 на придбання квартири у ОСОБА_1 , замовлення ОСОБА_2 оцінки нерухомого майна, яка є в декілька разів нижчою за дійсну ринкову вартість квартири, недоведеність джерела походження коштів ОСОБА_2 для купівлі квартири, відсутність доказів, які підтверджують проведення реального розрахунку за квартиру в сукупності з доказами відсутності реальних правових наслідків укладення оспорюваного договору свідчать про те, що волевиявлення ОСОБА_1 було направлене на продаж відчуження належного їй житла шляхом укладення договору купівлі-продажу.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду, який визнав доведеними посилання позивача ОСОБА_1 на те, що укладаючи оспорюваний договір, вона помилилася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між сторонами. Під час укладення оспорюваного договору волевиявлення позивача не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором купівлі-продажу. Позивач діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде здійснювати догляд за нею, тобто помилялася щодо правової природи правочину.

У відповідності до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як зазначено в ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 № 9, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Таким чином, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору купівлі-продажу замість договору соціального обслуговування, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору купівлі-продажу та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором купівлі-продажу продавцем покупцю та продовження позивачем проживати у квартирі після укладення спірного правочину.

Суд першої інстанції правильно вказав, що таких правових позицій дотримується Верховний Суд, які ним викладені у постановах від 07.11.2018 р. у справі № 340/228/15-ц; від 17.07.2019 р. у справі № 307/3630/13-ц; від 02.11.2020 р. у справі № 351/1178/15-ц; від 07.04.2021 р. у справі № 356/412/18; від 08.04.2020 р. у справі № 727/2751/16-ц; від 25.03.2021 р. у справі № 712/9646/17.

Також суд правильно послався на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 19.12.2018 р. по справі № 646/515/13-ц.

В силу положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в наведених вище постановах Верховного Суду, є обов`язковими при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин при розгляді цього позову.

Вищевикладеними обставинами повністю спростовуються доводи заявника апеляційної скарги про те, що позивач ОСОБА_1 повністю усвідомлювала значення своїх дій і бажала правових наслідків, які виникають внаслідок укладення договору купівлі-продажу квартири, що спонукало її особисто з`явитись до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Прокоф`євої Л.Г. для укладення договору купівлі-продажу своєї квартири, будучи при цьому фізично здоровою людиною.

Також безпідставними є доводи заявника апеляційної скарги, що квартира, яка знаходиться в смт. Іваніка Одеської області, розташована в багатоповерховому будинку і є придатною для житла, оскільки матеріали справи не мають доказів того, що позивач ОСОБА_1 після продажу своєї квартири в м. Одесі мала намір переїхати в інший населений пункт, а саме в смт Іванівку Одеської області і що ця квартира є придатною для житла.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09.12.2022 року

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева