КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/3494/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 березня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація про усунення перешкод та вселення, -

встановив:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі рішення виконкому Залізничної районної ради позивач отримав право на зайняття трикімнатної квартири АДРЕСА_1 про що свідчить ордер №78540 від 31 січня 1990 року.

На той час, у ОСОБА_2 сім`я складалася із чотирьох осіб, а саме: він - ОСОБА_2 , його дружина - ОСОБА_7 , син - ОСОБА_5 та дружина сина - ОСОБА_1 .

На підставі рішення Залізничного районного суду міста Києва від 14 серпня 1998 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано.

Таким чином, ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_3 із серпня 1998 року фактично не проживають за місцем реєстрації.

На неодноразові прохання щодо зняття із реєстрації останніх жодних відповідей надано не було і цього робити вони не бажають.

За таких обставин, позивач змушений постійно нести додаткові витрати по утриманню свого майна, а саме квартири, шляхом внесення значної суми коштів до бюджету у виді плати за користування квартирою, витрат по утриманню будинку та прибудинкової території, а також за надання послуг з енергопостачання, газопостачання, водопостачання, водовідведення та ін., оскільки відповідачі вважаються особами як такими, що фактично продовжують користуватись квартирою АДРЕСА_1 .

Доказами того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровані за місцем знаходження квартири АДРЕСА_1 є довідка Ф-3, видана 29 березня 2017 року житлово-експлуатаційною конторою №901 №1705; копія позовної заяви про розірвання шлюбу від 02 серпня 1998 року у якій позивач - ОСОБА_1 зазначала, що протягом 2 років вони із відповідачем - ОСОБА_5 проживають окремо, за період окремого проживання у неї склалися фактичні шлюбні відносини із іншим чоловіком; акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 31 березня 2017 року, який підписаний мешканцями сусідніх квартир, майстром ЖЕД №901.

Підтвердженням наявності на праві власності ОСОБА_1 нерухомого майна, надано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 05 квітня 2017 року за №84333065.

Просив суд, визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

У вересні 2018 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 подали до суду зустрічний позов до ОСОБА_2 про усунення перешкод та вселення, мотивуючи свої вимоги тим, що після розірвання шлюбу батьки колишнього чоловіка створювали психологічний тиск та нестерпні умови проживання з метою виселитися з квартири.

Останньою краплею відносин стало те, що було поміняно замки на вхідних дверях.

На підтвердження своїх вимог було надано листи до управління поліції у Солом`янському районі міста Києва, Солом`янської РДА, КП з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва, а також витяг з Бази даних Державної прикордонної служби України.

Відсутність позивачів за місцем реєстрації мотивовано тим, що батьки ОСОБА_1 проживають і зареєстровані в місті Одеса, в зв`язку із тим, що за станом здоров`я вони потребують сторонньої допомоги, ОСОБА_1 має періодичні поїздки до м. Одеса, де допомагає та підтримує своїх батьків.

У зв`язку із характером роботи та необхідністю забезпечувати сім`ю ОСОБА_1 часто їздить у службові відрядження за межі України та за останні три роки перетинала кордон 12 разів строком на 2-3 місяці за раз.

Просили усунути ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення до квартири АДРЕСА_1 ; визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

11 грудня 2018 року відповідно до ухвали Солом`янського районного суду м. Києва прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням зустрічний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод та вселення.

В частині прийняття до спільного розгляду з первісним позовом вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання втратившим право користування житловим приміщенням відмовлено.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 березня 2021 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 - задоволено.

Визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_1 .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , про усунення перешкод та вселення - відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалася на те, що ОСОБА_4 , яка є донькою позивача з метою оформлення акта про не проживання відповідачів за первісним позовом в спірній квартирі, звернулася до ЖЕДу, де їй дали чистий бланк акта.

Цей акт, ОСОБА_4 особисто заповнила і віднесла на підпис сусідам, які його і підписали, після чого віднесла його до ЖЕДу, де його підписав майстер техдільниці та начальник ЖЕДу.

Відповідачі за первісним позовом вважають, що даний акт жодним чином не може бути прийнятий в якості доказу не проживання відповідачів.

Особи, які підписали акт, особисто не бачили факт проживання/непроживання відповідачів, а відтак і не могли його посвідчити.

Звертає увагу на те, що встановити дійсність підписів сусідів неможливо.

У своїх запереченнях вона чітко вказувала, що саме 31 березня 2017 року її дійсно в квартирі не було, як і в м. Києві в цілому.

В другій половині березня 2017 року та 31 числа зокрема вона знаходилася в м. Одеса разом з батьками.

На її думку, скориставшись тяжкими сімейними обставинами, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 склали акт про не проживання в той час, коли ОСОБА_1 перебувала за межами м. Києва.

Зазначає, що нею вживались заходи для виклику і допиту сусідів, що підписали акт, однак їх неявка на неодноразові виклики і є свідченням недостовірності акту.

Зазначає також, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було розірвано 14 вересня 1998 року.

Після розірвання шлюбу батьки колишнього чоловіка стали регулярно виявляти до відповідачів відкриту неприязнь, почали створювати психологічний тиск з метою змусити виселитися з квартири.

Окрім того, ОСОБА_1 фактично самостійно займалася вихованням дітей, їх матеріальним забезпеченням.

Також, ОСОБА_1 оплачувала чисельні медичні витрати колишнього тестя, в тому числі і на хірургічні операції.

Останньою краплею відносин стало те, що після чергового службового відрядження за межі України, після повернення ОСОБА_1 та її син не змогли потрапити до спірної квартири, оскільки батьки колишнього чоловіка поміняли замки.

Через двері апелянту і її дітям було повідомлено, що їх більше сюди ніколи не пустять і вони мають шукати собі інше житло.

Просила скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 березня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким первісний позов залишити без задоволення, а зустрічний позов задовольнити.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, обґрунтовуючи його тим, що апеляційна скарга зводиться до оскарження акту про непроживання особи за місцем реєстрації від 31 березня 2017 року, який підписаний мешканцями сусідніх квартир, майстром ЖЕД №901, в тому числі з ініціативи відповідача, виклику свідків, що його підписали, та незгоди апелянта із висновком суду першої інстанції.

Однак, в подальшому при розгляді справи по суті в суді першої інстанції, саме представник ОСОБА_1 відмовився від подальшого виклику свідків у зв`язку з допитом свідка ОСОБА_4 і неявка свідків не може свідчити про недостовірність письмового доказу, а саме: акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 31 березня 2017 року.

Вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 націлена на переоцінку доказів, які досліджувались у суді першої інстанції, та намаганням спростувати наявності письмового доказу, при цьому не беручи до уваги такі критерії, як належність, допустимість, достовірність та достатність.

Просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 березня 2021 року без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 січня 1990 року виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів було видано ордер на житлове приміщення №78540 громадянину ОСОБА_2 на сім`ю з 4-х осіб - ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , на трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 41,05 кв.м.

Ордер був виданий на підставі рішення Залізничної районної Ради 29 січня 1990 року за №19 п.12.

Згідно довідки Житлово-експлуатаційної дільниці №901 структурного підрозділу комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» від 29 березня 2017 року за №1705 (форма № 3) дійсно в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано сім осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 .

Дана квартира є неприватизованою (форма власності житла), власником особового рахунку є позивач за первісним позовом, ОСОБА_2 .

Відповідно до акту, складеного 31 березня 2017 за участю мешканців квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_8 , квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_9 , квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_10 , а також підписаного майстром технічної дільниці О. Іванисько та начальником ЖЕД №901 М. Дудар - ОСОБА_1 з 1998 року та ОСОБА_3 з часу народження не проживають в квартирі АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами за первісним позовом не надано доказів того, що вони вчиняли будь-які дії щодо збереження за собою права користування у спірному жилому приміщенні, натомість по справі встановлено, що квартиру АДРЕСА_1 вони залишили добровільно у 1998 році.

Відповідачі за зустрічним позовом не надали належних та допустимих доказів того, що за час відсутності у жилому приміщенні вони звертались з будь-якими заявами до компетентних органів та до власника особового рахунку ОСОБА_2 щодо збереження за собою на час відсутності права на користування спірним житловим приміщенням , що вказує на втрату інтересу до спірного жилого приміщення.

Також відповідачами за первісним позовом не надано доказів чинення перешкод у користуванні квартирою з 1998 року зі сторони позивача та доказів неможливості проживання у квартирі, що стало підставою для відмови у зустрічному позові.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Згідно зі ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено.

Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право приватної власності є непорушним.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України, кожен має право на житло.

Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Правовідносини, пов`язані із втратою право користування житловим приміщенням членами сім`ї наймача у зв`язку із вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, врегульовані статтею 107 Житлового кодексу України.

У частині другої зазначеної статті визначено, що член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Відповідно до ч.1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, інших документів, які свідчать про припинення.

Відповідно до ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору-судом.

Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» передбачає необхідність точного додержання норм Житлового кодексу України, маючи на увазі, що правильний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом їх інтересів.

В пунктах 10, 11 постанови роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З урахуванням вищезазначених норм права, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову, оскільки доказів поважності пропуску строку за час якого за наймачами зберігається право користування житловим приміщенням, встановленого у ст.71 ЖК України відповідачі за первісним позовом не надали.

Також відповідачами за первісним позовом не було надано належних та допустимих доказів чинення їм перешкод у користуванні квартирою з 1998 року зі сторони позивача та доказів неможливості проживання у квартирі.

Викладені в апеляційній скарзі доводи, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 25 січня 2022 року, та у зв`язку із залишенням судового рішення суду першої інстанції без змін, необхідно поновити його дію.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 березня 2021 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 березня 2021 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 07 липня 2022 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба