Дата документу 22.02.2022 Справа № 334/6719/19
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 334/6719/19 Головуючий у 1-й інстанції: Козлова Н.Ю.
Провадження №22-ц/807/679/22 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Подліянової Г.С.,

суддів: Кочеткової І.В.,

Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позов обґрунтований тим, що на підставі свідоцтва про право власності від 08 грудня 1999 року, виданого Ленінською районною адміністрацією Запорізької міської ради квартира АДРЕСА_1 , на праві спільної часткової власності належить по Ѕ частини ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. Спадкоємцем за заповітом після ОСОБА_3 є відповідач ОСОБА_2 , який не приймає участі в утриманні квартири, комунальні послуги не сплачує. З часу смерті ОСОБА_3 всі витрати по утриманню квартири несе позивач самостійно, які за період з червня 2016 року по червень 2019 року склали 41307,01 гривень та на її думку 1/2 частина цих витрат має бути відшкодована відповідачем, як спадкоємцем.

Також, ОСОБА_1 були здійснені витрати на поховання ОСОБА_3 , які складаються з: витрат на ритуальні послуги на суму 7310,00 гривень; оплати послуг з визначення місця поховання, оформлення могили, одноразового прибирання та ручної копки могили в сумі 2106,00 гривень; оплати за догляд за місцем поховання в сумі 75,00 гривень, а всього 9491 гривня. Вважає, що витрати на поховання також мають бути відшкодовані їй ОСОБА_2 , як спадкоємцем ОСОБА_3 .

Вирішити питання щодо компенсації їй вищезазначених витрат позасудовим шляхом не виявилося можливим, ОСОБА_1 звертається до суду з зазначеним позовом.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просила суд стягнути із ОСОБА_2 на її користь грошові кошти в загальній сумі 30144,5 грн., а саме: Ѕ частку понесених нею витрат на утримання будинку в сумі 5955,18 грн; Ѕ частку понесених нею витрат на опалення в сумі 14082,08 грн; Ѕ частку понесених нею витрат на вивіз побутових відходів в сумі 616,24 грн. А також витрати на поховання в загальній сумі 9491 грн та витрати по сплачу судового збору.

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 в якому зазначив, що за життя його мати ОСОБА_3 склала заповіт, за яким все належне їй майно, заповіла йому, в тому числі й 1/2 частину квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

Його сестра ОСОБА_1 не погоджуючись з цим намагалась оскаржити дійсність заповіту звернувшись до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із позовом про визнання заповіту недійсним, як розпорядження на випадок смерті (справа №334/7567/16-ц), яка розглядалась протягом трьох років. Весь цей час він був позбавлений можливості користуватись та володіти переданою йому у спадщину власністю. ОСОБА_1 жодного разу не впустила його у спірну квартиру, у зв`язку з чим, він був позбавлений можливості оглянути, як стан самої квартири так і рухомі речі: речі вжитку, побутова техніка, меблі, особисті речі померлої мами, які повинні були перейти у його власність відповідно до заповіту.

В листопаді 2019 року після розгляду справи №334/7567/16-ц ОСОБА_2 зміг оформити право власності на передане йому у спадщину майно, а саме 1/2 частину квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

Починаючи з листопада 2019 року ОСОБА_2 в повному обсязі сплачуються необхідні комунальні послуги за 1/2 частину спірної квартири та ще до подачі ОСОБА_1 , позовної заяви про оскарження заповіту, ним сплачувалась частина комунальних послуг у грудні 2016 року та лютому 2017 року.

ОСОБА_2 неодноразово звертався до ОСОБА_1 із вимогою щодо погодження спільного користування спірною квартирою.

Оскільки ОСОБА_1 вимагає компенсації сплати за комунальні послуги, але фактично використовує та володіє частиною майна, яке знаходиться в його власності, вважає, що ОСОБА_1 повинна сплати компенсацію за фактичне користування 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить йому. Розмір компенсації становить 86000,00 гривень, який визначений ним з розрахунку 2000,00 гривень на місяць, за період часу з грудня 2016 року по липень 2020 року, що є прийнятним за середньою вартістю орендованих житлових приміщень.

Окрім цього, з листопада 2019 року ОСОБА_2 у повній мірі сплачує 1/2 частину комунальних витрат по спірній квартирі, але не має можливості нею користуватись, у зв`язку з чим вважає, що ОСОБА_1 повинна повернути сплачені ним кошти по сплаті комунальних послуг за період часу з листопада 2019 року по травень 2020 року на загальну суму 8165,00 гривень.

Також, ОСОБА_2 , зазначив, що відповідно до заповіту все належне ОСОБА_3 майно переходить до нього. З моменту смерті ОСОБА_3 йому як спадкоємцю за заповітом так і не вдалось отримати доступ до квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 у тому числі з метою встановлення переліку рухомих речей, які належали на праві власності померлій ОСОБА_3 на день смерті.

На його думку, вартість речей набутих ОСОБА_3 за час життя, до яких віднесені ювелірні вироби, побутові речі, побутова техніка, речі особистого вжитку, меблі, які ОСОБА_1 , незаконно використовуються або вже здійснено їх відчуження на користь третіх осіб, визначена в розмірі 30 000,00 гривень та має бути стягнута з останньої або повернуто йому усе майно, що належало на праві власності ОСОБА_3 .

Просив стягнути з ОСОБА_1 , на його користь компенсацію за користування частиною спільного майна в розмірі 86000,00 гривень, суму сплачених комунальних послуг в розмірі 8165,00 гривень, компенсацію за використання та/або відчуження рухомих речей ОСОБА_3 розмірі 30000,00 гривень, а також понесені ним судові витрати у зв`язку зі зверненням із позовом до суду в розмірі 1241,66 гривень.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на поховання в розмірі 9491.00 грн та судовий збір у розмірі 241.93 грн, а всього 9732.93 грн.

В іншій частині в задоволені позову відмовлено.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду в частині відмовлених позовних вимог, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, в частині відмови в задоволені її позову про стягнення зі ОСОБА_2 на її користь витрат по утриманню квартири за період з червня 2016 року по червень 2019 року в розмірі 20653,50 грн та постановити нове рішення в цій частині, яким стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті за утримання будинку в розмірі 5955,18 грн, витрат на опалення в розмірі 14082,08 грн та витрат на вивіз побутових відходів в розмірі 616,24 грн, всього 20653,50 грн та вирішити питання про стягнення судових витрат.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що висновок суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення зі ОСОБА_2 на її користь витрат по утриманню квартири, за період з червня 2016 року по червень 2019 року в розмірі 20653,50 грн, через недоведеність та відсутність достатніх та допустимих доказів суперечить обставинам справи. Оскільки до позовної заяви ОСОБА_1 було долучено квитанції про сплату нею в зазначений період платежів за утримання будинку, за опалення та за вивіз побутових відходів на загальну суму 41307,01 грн. Суд в ршенні не зазначив, чому ці квитанції він не врахував як докази її позовних вимог. Будь-яких доказів на спростування сплати нею вищезазначених комунальних послуг відповідачем ОСОБА_2 суду надано не було. Тому, вважає, що нею були надані допустимі та достатні докази сплати нею коштів на утримання квартири в період з червня 2016 року по червень 2019 року. Вважає також безпідставне посилання суду в рішенні на той факт, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Ѕ частку квартири відповідач отримав лише 06 листопада 2019 року у зв`язку з тим, що нею в судовому порядку було оскаржено заповіт ОСОБА_3 . Зазначає, що ОСОБА_2 , як співвласник спірної квартири має спільно з нею нести тягар по утриманню цієї квартири. Зазначає, що неотримання свідоцтва про право на спадщину не позбавило ОСОБА_2 обов`язків по утриманню майна, яке дісталось йому у спадщину, відповідно до ст. 1296 ЦК України. Вважає, що не може бути підставою для відмови той факт, що ОСОБА_2 не користується спірною квартирою, оскільки відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 360 ЦК України передбачено утримання майна, що є у спільній частковій власності. Ці норми не звільняють власника від обов`язку утримувати своє майно в разі не користування ним.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_4 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до пунктів 1,2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального повадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 01 січня 2021 року це 227 000 грн (відповідно до Закону України "Про Державний бюджет на 2021 рік" з 01 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2270,00 грн (2270,00 грн х 100 = 227 000 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ціна позову в даній справі становить 30144,50 грн, яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 на стягнення витрат по утриманню квартири за період з червня 2016 року по червень 2019 року в розмірі 20653,50 грн, з них: витрати по сплаті за утримання будинку в розмірі 5955,18 грн, витрат на опалення в розмірі 14082,08 грн та витрат а вивіз побутових відходів в розмірі 616,24 грн., а також не вирішення питання щодо стягнення судових витрат, суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповнез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист правлюдини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна сторонга має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на її користь витрат по утриманню квартири, за період з червня 2016 року по червень 2019 року в розмірі 20653,52 грн, суд першої інстанції виходив через недоведеність та відсутність достатніх та допустимих доказів щодо цих позовних вимог.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитись, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житло від 08 грудня 1999 року, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві спільної часткової власності в рівних долях громадянам: ОСОБА_3 Ѕ часта, ОСОБА_5 Ѕ частці (а.с.8), що також підтверджується технічним паспортом на зазначену квартиру(а.с.9-14).

У зв`язку із реєстрацією шлюбу, ОСОБА_5 змінено прізвище на « ОСОБА_6 », відповідно до свідоцтва про шлюб, серія НОМЕР_2 від 05 жовтня 2011 року, виданного Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 625(а.с.16).

Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 12 квітня 2019 року, картира за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві спільної часткової власності в розмірі Ѕ частки ОСОБА_1 (а.с.15).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що вбачається зі свідоцтва про смерть, серія НОМЕР_3 , виданого Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 4057 від 07 червня 2016 року (а.с.17).

Згідно з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 10 жовтня 2016 року, ОСОБА_3 склала заповіт, у спадковому реєстрі за № 54373426, посвідчений 12 квітня 2013 року приватним нотаріусом Бугрім О.В.(а.с.18), що зареєстрований в реєстрі за № 1517. Відповіно до заповіту, ОСОБА_3 заповіла все належне їй майно ОСОБА_2 (а.с.62).

06 листопада 2019 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі якого набув право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.63,64).

На підтвердження оплати комунальних послуг ОСОБА_1 за період з червня 2016 року по червень 2019 року на суму 12515,33 грн надано наступні квитанції, а саме: за утримання будинку: квитанція від 11.06.2019 року на суму 650 грн та 700 грн; квитанція від 13.07.2019 року на суму 2100 грн, квитанція 12.03.2019 року на суму 700 грн (а.с.24-25); квитанція 03.06.2019 року на суму 500 грн (а.с.26); квитанція 30.03.2019 року на суму 200 грн (а.с.27); квитанція від 17.04.2018 року на суму 200 грн (а.с.31); квитанція від 16.05.2017 року на суму 330 грн (а.с.33); квитанція від 01.07.2016 року на суму 80 грн (а.с.40), на загальну суму 5460 грн;

-за вивіз мусора: квитанція від 11 червня 2019 року на суму 59,20 грн (а.с.24-25) квитанція від 16.05.2019 року на суму 56 грн (а.с.26); квитанція від 19.07.2018 року на суму 100 грн (а.с.28),квитанція від 16.12.2017 року на суму 30 грн (а.с.34), квитанція від 30.11.2016 року на суму 20 грн (а.с.37), квитанція від 18.10.2016 року на суму 22,85 грн (а.с.37), квитанція від 19.09.2016 року на суму 10 грн (а.с.38), квитанція від 01.07.2016 року на суму 19,64 грн (а.с.40),квитанція від 11.06.2016 року на суму 19,64 грн (а.с.40), на загальну суму 337,33 грн;

- за опалення: квитанція від 11 червня 2019 року на суму 1000 грн та 680 грн (а.с.24-25); квитанція 03.06.2019 року на суму 2000 грн (а.с.26); квитанція від 17.09.2018 року на суму 210 грн (а.с.28), квитанція від 17.04.2018 року на суму 400 грн (а.с.31), квитанція за грудень 2017 року на суму 1000 грн (а.с.34), квитанція від 31.10.2017 року на суму 500 грн (а.с.35),квитанція від 30.09.2017 року на суму 700 грн (а.с.35), квитанція від 01.07.2016 року на суму 228 грн (а.с.40), на загальну суму 6718 грн.

Отже, матеріалами справи підтверджується факт сплати позивачем комунальних послуг на суму 12515,33 грн.

Інші надані ОСОБА_1 квитанції колегія суддів не бере до уваги як докази сплати нею оплати за комунальні послуги, оскільки з наданих квитанцій не можна встановити їх належність саме до цієї справи, оскільки вони не містять ідентифікуючих ознак які б свідчили, що оплата комунальних послуг здійснена позивачем за певний період часу (відсутня дата їх сплати), за які саме послуги, деякі з них взагалі є нечитаємими.

Частиною першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватись на припущеннях.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до положень статті 78, 79 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленому законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до положень статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Конституції України та ч. 4 ст. 319 ЦК України при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує.

Відповідно достатті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною 1 ст. 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із статтею 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Отже, позивач та відповідач в силу вимог статей 322, 360 ЦК України зобов`язанні утримувати майно, що їм належить, та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06 травня 2019 року у справі № 712/10644/16.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц і від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», закріплено перелік житлово-комунальних послуг.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності в рівних долях по Ѕ частці належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 .

Отже, разом із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 повинен виконувати обов`язок по утриманню майна згідно своєї частки та нести тягар відповідальності перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними з цим майном.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Таким чином, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі на житлове приміщення, житловий будинок, інші споруди, є набуття самим спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Частиною другою статті 1220 ЦК України передбачено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зв спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач був зареєстрований за однією адресою із спадкодавцем у спадковій квартирі на час відкриття спадщини, що свідчить про те, що останній прийняв спадщину.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

За змістом частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Отже, сторони є співвласниками спірної квартири з 07 червня 2016 року, оскільки право на спадщину у ОСОБА_2 виникло з часу її відкриття і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

При цьому, судом враховано, що між сторонами, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 триває спір з приводу користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що сторонами підтверджено під час розгляду справи.

Судом враховано, що ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживає, тому не користується послугами з газопостачання, опалення, водовідведення та водопостачання, а також постачання електричної енергії.

Факт непрожвання ОСОБА_2 у спірній квартирі не заперечується сторонами та підтверджено актом огляду приміщення від 17 листопада 2020 року (а.с.98) та показами допитаними судом першої інстанції свідками ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (а.с.133-135).

Разом з тим, оскільки послугами, вартість яких залежить не від кількості осіб, які ними користуються, а від площі квартири, є послуги з теплопостачання, вивіз сміття та утримання будинку і прибудинкової території, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 Ѕ частину вартості понесених останньою витрат на житлово комунальні послуги, що частково підтверджуються відповідними квитанціями.

Всього на утримання належного сторонами спілього майна, позивачем було сплачено за період з червня 2016 року по червень 2019 року - 12515,33 грн, що підтверджується наявними в матералах справи копіями квитанцій.

Таким чином, позивач належними доказами частково підтвердила факт того, що вона несла тягар утримання спільного майна.

Отже, відповідач, відповідно до вимог ст. 360 ЦК України, як співвласник, відповідно до своєї частки у праві часткової власності, зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, тому має компенсувати позивачу сплачену ним 1/2 частину вартості вказаних комунальних послуг ( опалення) та послуг з утримання будинку, з якихза утримання будинку в розмірі 2730 грн, за вивіз сміття у розмірі 168,66 грн, за опалення 3359 грн, а всього у розмірі 6257,66 грн.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції на вище зазначені вимоги закону на наявні в матеріалах справи докази уваги не звернув, не врахував, що позивач та відповідач в силу вимог статей 322, 360 ЦК України зобов`язанні утримувати майно та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню половина від суми здійснених нею платежів в частині оплати послуг на управління, утримання та збереження спільного майна, зокрема за послуги опалення та вивіз побутових відходів за період з червня 2016 року по червень 2019 року в розмірі 6257,66 грн (12515,33 грн : 2).

Посилання суду в оскржуваному рішенні на те, що ОСОБА_2 як співласник спірної квартири повинен нести тягар по утриманню квартири саме з моменту отримання ним свідоцтва про право на спадщину, оскільки між сторонами існував спір з приводу визнання вищезазначеного заповіду недійсним, тому не був зобов`язаний нести тягар на її утримання, є помилковим та не заслуговують на увагу, оскільки відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог позивача щодо стягнення із ОСОБА_2 половину понесених позивачем витрат на заявлені нею комунальні послуги.

ОСОБА_2 прийняв спадщину в частині спірної квартири, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом.

Враховуючи, викладене колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги та наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового судового рішення про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на утримання та збереження спільного майна в розмірі 6257,66 грн.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язокщодо обґрунтування рішення, може бутирізною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до п.п. б,в п. 4 ч. 1 ст 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з нормами ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи задоволення позовних вимог та апеляційної скарги з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору за подання позовної заяви в розмірі 232,81 грн, виходячи з розрахунку (6257,66 х 768,40 грн : 20653,50 грн).

В свою чергу вирішення питання щодо стягненя з відповідача на користь позивача понесених позивачем витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 6500 грн відноситься до компетенції суду першої інстанції, оскільки із судового рішення вбачається, що питання щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу судом першої інстанції не вирішувалось, що не позбавляє позивача права в порядку статті 270 ЦПК України звернутися до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення з цього питання.

Керуючись ст.ст.367, 368, 369, 374, 376, 381-384ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2021 року у цій справі в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на житлово - комунальні послуги скасувати. Прийняти в цій частині нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на житлово-комунальні послуги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на житлово - комунальні послуги у розмірі 6257, 66 грн.

В іншій частині цих пазовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалося та не переглядалося.

Стягнути з ОСОБА_2 користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 232,81 грн за подання позовної заяви.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 22 лютого 2022 року.

Головуючий, суддяСуддяСуддя
Подліянова Г.С.Кочеткова І.В.Маловічко С.В.