Дата документу 30.06.2022
Провадження № 2/334/1414/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2022 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Бредіхіна Ю.Ю.,

за участю секретаря Коваль К.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ;

представника відповідача Головіної Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за первісним позовом Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) до ОСОБА_2 про стягнення шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання недійсним договору,

установив:

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін.

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, у який просить суд стягнути з відповідача, як з працівника матеріальну шкоди заподіяну позивачу у порядку, визначеному Кодексом законів про працю та нормами цивільного законодавства щодо стягнення шкоди, завданої працівником, у розмірі 50 560 грн. та судовий збір.

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що відповідач працював у позивача на посаді водія. Між сторонами у справі укладено договір про повну матеріальну відповідальність від 28.12.2019 року №9, за умовами якого відповідач прийняв на себе зобов`язання із збереження автомобілю марки «Mercedes-Benz 190E», державний номер НОМЕР_1 .

В ході здійснення інвентаризації майна виявлено в наявності лише частину кузова автомобіля чорного кольору з інв. №, на якому відсутній заводський номер та державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . У зв`язку із цим автомобіль неможливо ідентифікувати.

07.10.2021 року на замовлення позивача здійснено незалежну оцінку вартості матеріального збитку, нанесеного власникові колісного транспортного засобу, відповідно до названого звіту сума збитку складає 50 560 грн.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву вимоги позивача не визнав, вказавши на те, що у Переліку посад і робіт, які заміщуються або виконуються працівниками, з якими підприємство, установа, організація можуть укладати письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), посада водія відсутня, відтак він є особою, яка несе повну матеріальну відповідальність. Крім того, вказав на те, що балансова вартість автомобілю складає 960,50 грн. і будь-яких підстав для проведення додаткових експертиз для визначення його вартості немає.

Також відповідачем подано зустрічну позовну заяву про визнання недійсним договору №9 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, укладеного 28.12.2019 року між Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та ОСОБА_2 . Позов обґрунтований приписами ст. 203 ЦК України (без конкретизації частини відповідної статті).

Позивач за первісним позовом заперечив проти задоволення зустрічного позову, вказавши на те, що ОСОБА_2 діяв добровільно без будь-якого стороннього примусу, а відтак договір має виконуватись належним чином.

ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі.

Ухвалою суду від 28.12.2021 року відкрито провадження у справі, засідання у справі призначено на 27.01.2022 року, яке в подальшому відкладено на 28.02.2022 року для забезпечення права сторін на подання заяв по суті спору.

Підготовче судове засідання, призначене на 28.02.2022 року не відбулось у зв`язку із початком військової агресії зі сторони Російської федерації, та відкладено на 22.06.2022 року.

Ухвалою суду від 22.06.2022 року закрито підготовче засідання у справі, розгляд справи по суті призначено на 30.06.2022 року.

ІІІ. Фактичні обставини встановлені судом.

Відповідач ОСОБА_2 , згідно наказу в.о. начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 26.12.2019 № 1206-и з 28.12.2019 призначений на посаду водія автотранспортних засобів Комунарського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі на період відпустки для догляду за дитиною основного працівника (а.с. 17).

28.12.2019 року між відповідачем та позивачем укладено договір №9 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с. 23-25).

Відповідно до розписки від 01.10.2020 року ОСОБА_2 обліковувався матеріально відповідальною особою за два автомобілі «Мерседес-Бенц» (а.с. 26). При цьому у вказаній розписці не вказано ані державного реєстраційного номеру автомобілів, ані номерів двигуна чи кузова.

Згідно із інвентаризаційним описом від 14.07.2021 року інвентаризаційна комісія виявила в наявності лише частину кузова автомобіля чорного кольору з інв. №, на якому відсутній заводський номер та державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . У зв`язку із цим автомобіль неможливо ідентифікувати.

ІV. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються також до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Відповідно до частин першої та другої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) порушення працівником покладених на нього трудових обов`язків; 2) нанесення прямої дійсної шкоди; 3) вина в діях або бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною та винною дією чи бездіяльністю працівника та шкодою, яка настала.

Приписами статті 134 КЗпП України визначено випадки у яких працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації.

Звертаючись до суду із позовом, позивач свої вимоги, у тому числі, обґрунтовував наявністю укладеного між сторонами договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Оцінюючи вказаний договір, суд дійшов до висновку про його нікчемність, оскільки він суперечить вимогам законодавства з огляду на таке.

Приписами статті 135-1 КЗпП (в редакції чинній на момент укладення між сторонами договору) визначено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» від 12 вересня 1991 року № 1545 визначено, що на території України діють законодавчі акти СРСР, якщо вони не суперечать законодавству України.

У Переліку посад і робіт, які заміщуються або виконуються працівниками, з якими підприємство, установа, організація можуть укладати письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва, затвердженому постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, посада водія відсутня.

У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 25.04.2012 № 6-16цс12 зазначено, що договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади в переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не зазначені, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди. Аналогічний висновок Верховний Суд зробив і в постановах від 29.11.2019 р. у справі № 607/1508/16-ц та від 15.08.2019 р. у справі № 303/3693/15-ц.

Отже, застосування положень договору від 28.12.2019 року є неможливим.

Випадки повної матеріальної відповідальності працівника, визначені статтею 134 КЗпП.

Судом встановлено, що дії або бездіяльність відповідача ОСОБА_2 не містять у собі жодного з випадків, перерахованих у названій вище статті. За таких обставин суд дійшов висновку про необґрунтованість первісного позову.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 дійшла висновку про те, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Оскільки суд, ухвалюючи це рішення, дійшов висновку про те, що договір №9 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, укладеного 28.12.2019 року між Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та ОСОБА_2 є нікчемним в силу закону, вимога про визнання його недійсним не може бути задоволена.

Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити у задоволені первісного позову Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) до ОСОБА_2 про стягнення шкоди.

Відмовити у задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання недійсним договору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 07.07.2022 року.

Суддя Ю.Ю. Бредіхін