621/1997/18
УХВАЛА

іменем України

22 лютого 2022 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області у складі:

судді Бібіка О.В.,

з участю: секретаря Попіка С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного управління Державної служби України з питань геодезії та картографії у Харківській області, Зміївської районної державної адміністрації Харківської області, Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області про визнання права власності на земельну ділянку та виправлення помилок в Державному земельному кадастрі,

ВСТАНОВИВ:

03.08.2018 ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , Головного управління Державної служби України з питань геодезії та картографії у Харківській області, Зміївської районної державної адміністрації Харківської області, Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області про визнання права власності на земельну ділянку та виправлення помилок в Державному земельному кадастрі.

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 29 квітня 2021 року позовну заяву залишено без розгляду.

Постановою Харківського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Зміївського районного суду Харківської області від 29 квітня 2021 року скасовано та направлено цивільну справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, справа надійшла до канцелярії Зміївського районного суду Харківської області 01.02.2022.

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 18.02.2022 заяву ОСОБА_1 про відвід судді Вельможної І.В. задоволено.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.02.2022 справу розподілено в провадження судді Бібіка О.В.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Ознайомившись з матеріалами справи, суд дійшов наступного:

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним й безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Предметом даного позову є визнання права власності за позивачкою ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровими номерами :01:010:0035 (діл. № 1) та :01:008:0035 (діл. № 2)

Як вбачається із копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії RA № 464023, виданого на ім`я позивачки ОСОБА_1 , вона є власником земельної ділянки площею 0,1200 га у межах згідно з планом, яка розташована в с.т. "Гайдари" Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області, з цільовим призначенням для ведення садівництва, на підставі розпорядження Зміївської райдержадміністрації № 468 від 14 вересня 2004 року, зареєстрованому у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 41 (т.1 а.с. 81)

Як передбачено п. п. 1, 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», сільські, селищні, міські ради народних депутатів мали забезпечити передачу громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України.

Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Постанова Верховного Суду України від 30 травня 2012 року № 6-31цс12 дає підстави дійти висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Так, вказана постанова містить висновок, що відповідно до пункту 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», який втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-V, але був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18), а також у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Під предметом спору розуміється об`єкт спірних правовідносин, тобто благо, щодо якого виникає спір між позивачем та відповідачем.

Предмет спору не є тотожним предмету позову, яким є частина позову, яка містить безпосередню матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд ухвалює рішення по суті. Предметом позову є позовні вимоги.

Правове значення категорії «предмет спору» і пов`язані із цим правові наслідки на час розгляду справи чітко визначені ЦПК України, саме із нею процесуальний закон пов`язує закриття провадження у справі в порядку пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України (відсутність предмету спору, а не предмету позову).

Крім того, суд зазначає, що необхідність запровадження такого правила, встановленого пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України, обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Зважаючи на те, що позивачем заявлено спір з приводу визнання права власності на земельну ділянку, яка вже належить їй на праві власності, то ефективним судовим захистом не може бути вирішення спору позивача самим із собою.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилось неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

До такого висновку дійшов Верховний суд у постанові від 03.05.2018 у справі №404/251/17.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до ч. 2 ст. 255 ЦПК України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу.

У зв`язку з вищевикладеним, провадження у справі підлягає закриттю.

На підставі викладеного, керуючись ст.255 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного управління Державної служби України з питань геодезії та картографії у Харківській області, Зміївської районної державної адміністрації Харківської області, Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області про визнання права власності на земельну ділянку та виправлення помилок в Державному земельному кадастрі - закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Роз`яснити, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст ухвали виготовлено 22.02.2022.

Суддя: