Постанова

Іменем України

23 червня 2022 року

м. Київ

справа № 456/220/15-ц

провадження № 61-4009св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Топоровська Наталія Василівна, Стрийський міськрайонний відділ державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Львівській області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-банк» на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 01 серпня 2019 року в складі судді Гули Л. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року в складі колегії суддів: Шандри М. М., Приколоти Т. І., Левика Я. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Топоровська Н. В., Стрийський міськрайонний відділ державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Львівській області, в якому просив визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Топоровської Н. В. від 07 листопада 2014 року за реєстровим № 852 таким, що не підлягає виконанню.

Позовна заява мотивована тим, що 19 липня 2007 року між ним та відповідачем було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 629/3-132 та додаткову угоду до нього. За їх умовами відповідач надав йому споживчий кредит у сумі 99 000 доларів США із сплатою 14% річних та строком повернення - 19 липня 2017 року. На забезпечення виконання вказаного договору кредиту між тими самими сторонами 19 липня 2007 року було укладено іпотечний договір, предметом якого були земельні ділянки: площею 1204 кв. м, кадастровий номер :01:009:0014; площею 1204 кв. м, кадастровий номер :01:009:0016; площею 1204 кв. м, кадастровий номер :01:009:0015; площею 1205 кв. м, кадастровий номер :01:009:0018; площею 1210 кв. м, кадастровий номер :01:009:0033; площею 1212 кв. м, кадастровий номер :01:009:0003; площею 1210 кв. м, кадастровий номер :01:009:0026; площею 1210 кв. м, кадастровий номер :01:009:0011; площею 1169 кв. м, кадастровий номер :01:009:0006, розташовані у с. Розгірче, Стрийського району, Львівської області, що належать на праві власності ОСОБА_1 ,

16 грудня 2014 року позивач отримав поштою постанову про відкриття виконавчого провадження № 45725517 від 08 грудня 2014 року з примусового виконання виконавчого напису № НАЕ 777562, виданого 07 листопада 2014 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Топоровською Н. В., про звернення стягнення на земельні ділянки: площею 1204 кв. м, кадастровий номер :01:009:0014; площею 1204 кв. м, кадастровий номер :01:009:0016; площею 1204 кв. м, кадастровий номер :01:009:0015; площею 1205 кв. м, кадастровий номер :01:009:0018; площею 1210 кв. м, кадастровий номер :01:009:0033; площею 1212 кв. м, кадастровий номер :01:009:0003; площею 1210 кв. м, кадастровий номер :01:009:0026; площею 1210 кв. м, кадастровий номер :01:009:0011; площею 1169 кв. м, кадастровий номер :01:009:0006, розташовані у с. Розгірче, Стрийського району, Львівської області, що належать на праві власності ОСОБА_1 , для задоволення вимог ПАТ «Укрсоцбанк»на суму 144 579,65 доларів США та 218 993,63 грн.

Ні банк, ні нотаріус позивачу не надсилали повідомлення про наявність та розмір суми заборгованості, її розрахунок, а також попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки. Виконавчий напис не відповідає вимогам безспірності заборгованості за кредитом, оскільки банк приховав від нотаріуса, що між сторонами існує кілька судових спорів.

Рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 18 січня 2011 року стягнено заборгованість за кредитним договором № 629/3-132 з ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 солідарно у сумі 886 503,03 грн. Окрім того, в серпні 2013 року ТОВ «Укрборг» теж вимагало у відповідача сплати заборгованості по цьому ж кредитному договору.

Таким чином, банк не надав нотаріусу документів, які відповідають поняттю «безспірності вимог», визначеному Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Виконавчий напис не містить жодних посилань на документи, які б підтверджували безспірність заборгованості, а також факт настання кінцевого терміну виконання зобов`язань чи факт прострочення виконання зобов`язання, забезпеченого заставою; у виконавчому написі не зазначено ім`я та по батькові нотаріуса, дати набрання ним чинності. Оскільки виконавчий напис вчинявся стосовно нерухомості, яка знаходиться на території Стрийського району Львівської області, його не міг вчиняти нотаріус Львівського міського нотаріального округу.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 01 серпня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 07 листопада 2014 року, зареєстрований у реєстрі за № 852, вчинений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Топоровською Н. В., про звернення стягнення на земельні ділянки: площею 1204 кв. м, кадастровий номер :01:009:0014; площею 1204 кв. м, кадастровий номер :01:009:0016; площею 1204 кв. м, кадастровий номер :01:009:0015; площею 1205 кв. м, кадастровий номер :01:009:0018; площею 1210 кв. м, кадастровий номер :01:009:0033; площею 1212 кв. м, кадастровий номер :01:009:0003; площею 1210 кв. м, кадастровий номер :01:009:0026; площею 1210 кв. м, кадастровий номер :01:009:0011; площею 1169 кв. м, кадастровий номер :01:009:0006, розташовані у с. Розгірче, Стрийського району, Львівської області, що належать на праві власності ОСОБА_1 , для задоволення вимог ПАТ «Укрсоцбанк» на суму 2 072 822,77 грн.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року залучено до участі у справі акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») як правонаступника відповідача ПАТ «Укрсоцбанк».

Постановою Львівського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» залишено без задоволення, а рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 01 серпня 2019 року - без змін.

Рішення судів мотивовані тим, що у 2010 році банк звернувся до Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 629/3-132 (у тому числі, кредиту, відсотків, штрафу і пені). Рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 18 січня 2011 року стягнено на користь ПАТ «Укрсоцбанк» з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість у сумі 886 503,03 грн. Тобто на час вчинення оспорюваного виконавчого напису заборгованість за кредитним договором не є безспірною, тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

03 березня 2021 року представник АТ «Альфа-банк» - Блажевський П. І. надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 01 серпня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 01 серпня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2022 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження судового рішення

АТ «Альфа-Банк»зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України з посиланням на те, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц. Вирішуючи питання правомірності вчинення виконавчого напису слід враховувати, що наявність спору в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за кредитним договором не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника та жодним чином не свідчить про неправомірність вчинення виконавчого напису. Крім того, викладені у позові обставини не свідчать про відсутність безспірності заборгованості на момент вчинення виконавчого напису.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У липні 2021 року ОСОБА_1 надіслав відзив на касаційну скаргу, в якій вказував на законність оскаржуваних рішень та безпідставність доводів касаційної скарги. Просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

19 липня 2007 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 629/3-132, відповідно до якого кредитор зобов`язався надати позичальнику грошові кошти окремими частинами «траншами» у загальній сумі не більше 50 000 доларів США, зі сплатою 13,5% річних та сум комісій у розмірі та в порядку, визначеному цим договором. Кінцевий строк повернення кредиту - 19 липня 2017 року.

25 квітня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 629/3-132 від 19 липня 2007 року у зв`язку зі збільшенням суми кредиту та зміною відсоткової ставки. Відповідно до умов цієї угоди збільшено максимальний ліміт кредиту до 99 000 доларів США, що за курсом НБУ на дату укладення цього договору є рівним 499 950 грн, а також встановлено відсоткову ставку за користування коштами на рівні 14% річних.

19 липня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, відповідно до якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю в якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 629/3-132 від 19 липня 2007 року, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем, земельні ділянки: площею 1204 кв. м, кадастровий номер :01:009:0014; площею 1204 кв. м, кадастровий номер :01:009:0016; площею 1204 кв. м, кадастровий номер :01:009:0015; площею 1205 кв. м, кадастровий номер :01:009:0018; площею 1210 кв. м, кадастровий номер :01:009:0033; площею 1212 кв. м, кадастровий номер :01:009:0003; площею 1210 кв. м, кадастровий номер :01:009:0026; площею 1210 кв. м, кадастровий номер :01:009:0011; площею 1169 кв. м, кадастровий номер :01:009:0006, розташовані у с. Розгірче, Стрийського району, Львівської області, що належать на праві власності ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 1.2 договору іпотеки загальна вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 815 300,00 грн, що за курсом НБУ на дату укладення цього договору становить 161 445,54 доларів США.

Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Мірчук Л. І. 19 липня 2007 року за реєстровим № 5187.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 18 січня 2011 року в справі № 1644/10 частково задоволено позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк», який є правонаступником АКБСР «Укрсоцбанк», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про дострокове стягнення заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 629/3-132 від 19 липня 2007 року.

Стягнено солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» суми боргу станом на 22 вересня 2010 року в сумі 886 503,03 грн заборгованості (за курсом НБУ до долара США), яка складається з: суми залишку неповернутого кредиту - 87 526 доларів США, відсотків - 10 957,84 доларів США, штрафу - 9 900 доларів США, пені за простроченим кредитом та відсотками - 28 189,72 грн.

Згідно з виконавчим написом, вчиненим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Топоровською Н. В. 07 листопада 2014 року, звернуто стягнення на земельні ділянки: площею 1204 кв. м, кадастровий номер :01:009:0014; площею 1204 кв. м, кадастровий номер :01:009:0016; площею 1204 кв. м, кадастровий номер :01:009:0015; площею 1205 кв. м, кадастровий номер :01:009:0018; площею 1210 кв. м, кадастровий номер :01:009:0033; площею 1212 кв. м, кадастровий номер :01:009:0003; площею 1210 кв. м, кадастровий номер :01:009:0026; площею 1210 кв. м, кадастровий номер :01:009:0011; площею 1169 кв. м, кадастровий номер :01:009:0006, розташовані у с. Розгірче, Стрийського району, Львівської області, що належать на праві власності ОСОБА_1 .

У виконавчому написі зазначено, що земельні ділянки на підставі договору іпотеки, посвідченого 19 липня 2007 року приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Мірчук Л. І. за реєстровим № 5187 (із змінами та доповненнями), передані в іпотеку АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником за всіма правами та обов`язками якого є ПАТ «Укрсоцбанк», для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед ПАТ «Укрсоцбанк» за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 629/3-132 від 19 липня 2007 року (із змінами та доповненнями). За рахунок коштів, отриманих від реалізації зазначеного майна, задовольнити вимоги ПАТ «Укрсоцбанк», за період з 07 вересня 2011 року до 07 вересня 2014 року в сумі 144 579,65 доларів США, що станом на 08 вересня 2014 року є рівним за курсом НБУ 1 853 829,19 грн та 218 993,63 грн, а всього - 2 072 822,77 грн (у тому числі: 87 526 доларів США - заборгованість за кредитом; 57 053,65 - сума боргу за відсотками станом на 08 вересня 2014 року; пеня за прострочення повернення кредиту за період 07 вересня 2013 року до 07 вересня 2014 року - 113 086,21 грн; пеня за прострочення повернення відсотків за період з 07 вересня 2013 року до 07 вересня 2014 року - 105 907,42 грн).

Для вчинення виконавчого напису нотаріусу було подано оригінал нотаріально посвідченого договору іпотеки від 19 липня 2007 року, розрахунок заборгованості, а також лист-вимогу банку про те, що в разі несплати заборгованості боржником ( ОСОБА_1 ) буде вчинено виконавчий напис.

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Як видно із касаційної скарги, рішення судів, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Вчинюючи виконавчі написи, нотаріус відповідно до закону встановлює та офіційно визнає факт наявності певної безспірної заборгованості та викладає такий свій висновок у відповідному нотаріальному акті - документі (виконавчому написі), що одночасно є підставою для примусового виконання (пункт 3 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Нотаріус у межах реалізації наданих йому юрисдикційних повноважень не вирішує спорів про право. Проте, здійснюючи повноваження у сфері безспірної юрисдикції, нотаріус має встановлювати наявність або відсутність певного юридичного складу, що є підставою нотаріального акту в межах вчинюваної ним відповідної нотаріальної дії.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 цього Закону). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).

Нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік).

Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною - стягувачем.

Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17, у постановах Великої Палати Верховного Суду викладена у постановах від 15 січня 2020 року у справі

№ 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19), від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19), від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження №14-278гс18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) визначила, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним.

Судом першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, установлено, що рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 18 січня 2011 року в справі № 1644/10 частково задоволено позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк», який є правонаступником АКБСР «Укрсоцбанк», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про дострокове стягнення заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 629/3-132 від 19 липня 2007 року.

Стягнено солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» суми боргу станом на 22 вересня 2010 року в сумі 886 503,03 грн заборгованості (за курсом НБУ до долара США), яка складається з: суми залишку неповернутого кредиту - 87 526 доларів США, відсотків - 10 957,84 доларів США, штрафу - 9 900 доларів США, пені за простроченим кредитом та відсотками - 28 189,72 грн.

Це рішення суду не скасоване та є чинним.

Враховуючи зазначене, кредитор (ПАТ «Укрсоцбанк») на власний розсуд змінив порядок, умови і строк дії кредитного договору.

Звертаючись до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису АТ «Укрсоцбанк» просив задовольнити вимоги стягувача у розмірі заборгованості, що виникла внаслідок невиконання боржником умов кредитного договору за період із 07 вересня 2011 року до 07 вересня 2014 року, а саме: 87 526 доларів США - заборгованість за кредитом; 57 053,65 - сума боргу за відсотками станом на 08 вересня 2014 року; пеня за прострочення повернення кредиту за період 07 вересня 2013 року до 07 вересня 2014 року - 113 086,21 грн; пеня за прострочення повернення відсотків за період з 07 вересня 2013 року до 07 вересня 2014 року - 105 907,42 грн, а всього - 2 072 822,77 грн (за курсом НБУ на 08 вересня 2014 року).

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про те, що вимоги про стягнення заборгованості за період з 07 вересня 2011 року до 07 вересня 2014 року є безпідставними, оскільки право банку нараховувати штрафні санкції припинилося внаслідок звернення кредитора до третейського суду у 2010 році.

Таким чином, суди правильно вважали, що подану нотаріусу заборгованість позивача перед банком не можна було вважати безспірною.

Висновки судів узгоджуються із позицією, висловленою у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19), від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19), від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження №14-278гс18); у постановах Верховного Суду: від 29 квітня 2021 року в справі № 766/11574/18 (провадження № 61-11764св19) від 22 березня 2021 року в справі № 541/1308/19 (провадження № 61-9430св20).

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Суди першої та апеляційної інстанцій, зважаючи на встановлені ними належним чином фактичні обставини у справі на підставі наданих доказів, зробили правильні висновки про задоволення позову ОСОБА_1 у зв`язку із його обґрунтованістю.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня

2020 року у справі № 305/2082/14-ц, оскільки висновок у цій справі і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Зокрема, у наведеній справі позивач вказувала, що зазначені виконавчі написи нотаріуса є таким, що не підлягають виконанню, оскільки у провадженні Рахівського районного суду Закарпатської області знаходиться цивільна справа за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до неї про стягнення заборгованості за кредитними договорами, що свідчить про існування між сторонами спору. Суд касаційної інстанції погодився із апеляційним судом, що позивач у встановленому законом порядку не спростувала належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення.

У справі, яка переглядається, суди установили, що подану нотаріусу заборгованість позивача перед банком не можна було вважати безспірною за наявності рішення третейського суду від 18 січня 2011 року (яке не скасоване) про дострокове стягнення боргу (по кредиту, відсотках, штрафу, пені) за відповідним кредитним договором згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, оскільки в такому разі право банку (відповідача) нараховувати передбачені умовами договору відсотки та санкції після звернення до суду із відповідним позовом припинилися. Натомість, звертаючись до нотаріуса за видачею оскаржуваного виконавчого напису, банк просив стягнути відсотки і пеню за період, який виник за межами дії договору (з 07 вересня 2013 року до 07 вересня 2014 року, тобто після звернення до третейського суду і ухвалення ним рішення про дострокове стягнення боргу), що виключає безспірність заборгованості. Крім цього, в оскаржуваному виконавчому написі банк просив повторно стягнути суми боргу по кредиту, яка вже була присуджена до стягнення на підставі рішення третейського суду.

Такі висновки судів в оскаржуваних рішеннях узгоджуються із позицією, викладеною у постановах Верховного Суду: від 29 квітня 2021 року в справі № 766/11574/18 (провадження № 61-11764св19) від 22 березня 2021 року в справі № 541/1308/19 (провадження № 61-9430св20), від 08 лютого 2021 року в справі № 643/1344/20 (провадження № 61-16430св20), від 22 лютого 2022 року в справі № 587/167/21 (провадження № 61-13200св21).

Доводи касаційної скарги про те, що наразі триває процес оскарження відповідного рішення третейського суду від 18 січня 2011 року в справі № 1644/10 не свідчить про спростування банком безспірності заявленої до стягнення суми боргу за оспорюваним виконавчим написом, оскільки сам факт звернення до третейського суду із відповідним позовом свідчить про бажання банку достроково стягнути заборгованість за кредитним договором, що мало наслідком дострокове припинення договору та - безпідставність нарахування банком сум відсотків, штрафу, пені за період поза межами дії договору кредиту (зокрема, з 07 вересня 2011 року до 07 вересня 2014 року), в рахунок стягнення яких і був винесений оскаржуваний виконавчий напис.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що суди у справі, що переглядається, не врахували висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у наведеній як приклад постанові касаційного суду, оскільки у цій постанові, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, встановлені фактичні обставини справи на підставі наданих доказів.

Наведені аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених відповідачем у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.

Проаналізувавши зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судами ухвалені рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.

Верховний Суд вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалили обґрунтовані і справедливі судові рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У статті 410 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права..

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 01 серпня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська
Судді:В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко
В. В. Сердюк В. А. Стрільчук