Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.11.2022 Справа №607/28990/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Стельмащука П.Я., за участю секретаря судового засідання Бойко А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської районної державної адміністрації, Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Тернопільської районної державної адміністрації, Державної казначейської служби України, у якому, з врахуванням збільшених позовних вимог, просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 99 660,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01.09.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, на підставі якого 23.10.2014 за позивачем було зареєстровано право власності на земельну ділянку загальною площею 0,6401 га, кадастровий номер :01:001:0910, яка розташована в с. Ступки Тернопільського району Тернопільської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. В подальшому, за позовом прокуратури Тернопільської області в інтересах держави в особі Ступківської сільської ради, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.10.2018 у справі №607/7051/15-ц було визнано незаконними та скасовано розпорядження Тернопільської районної державної адміністрації від 12.05.2010 щодо складання проекту землеустрою та розпорядження Тернопільської районної державної адміністрації від 10.12.2012 стосовно передачі у власність ОСОБА_2 вищезгаданої земельної ділянки, визнано недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку від 27.11.2013, витребувано із незаконного володіння у ОСОБА_1 та зобов`язано ОСОБА_1 повернути на користь держави в особі Ступківської сільської ради земельну ділянку, оскільки Тернопільська районна державна адміністрація вийшла за межі наданих їй повноважень, з огляду на те, що право розпорядження спірною земельною ділянкою належало лише Ступківській сільській раді. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 04.04.2019 рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.10.2018 в частині визнання незаконним та скасування розпорядження голови Тернопільської РДА про складання проекту землеустрою скасовано, у задоволені цієї вимоги відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 26.09.2019 рішення першої інстанції у не скасованій після апеляційного перегляду частині та рішення другої інстанції залишено без змін. Таким чином, судовими рішеннями встановлено незаконність рішення органу державної влади, а саме розпорядження Тернопільської районної державної адміністрації про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, внаслідок якого позивач як добросовісний набувач зобов`язаний повернути земельну ділянку. Позивач повернув земельну ділянку у володіння Ступківської сільської ради, внаслідок чого зазнав матеріальних втрат у розмірі вартості земельної ділянки, яка згідно висновку судової експертизи становить 99 660,00 грн. З врахуванням викладеного, просить позов задовольнити.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29.10.2020 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 24.03.2021 рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29.10.2020 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 06.10.2021 скасовано рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29.10.2020 та постанову Тернопільського апеляційного суду від 24.03.2021 та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

У постанові Верховного Суду від 06.10.2021, зокрема, зазначено, що під час нового розгляду справи судам необхідно надати належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, встановити чи існує у позивача реальна можливість отримати на підставі частини першої статті 661 ЦК України відшкодування завданих йому збитків у вигляді вартості вилученої земельної ділянки від продавця ( ОСОБА_2 , який отримав земельну ділянку у власність безоплатно) та, за наявності відповідних доказів, визначити відповідний розмір компенсації. Також суду необхідно встановити чи не були передані у власність або користування ОСОБА_1 інші земельні ділянки, що могло б свідчити про адекватну компенсацію за земельну ділянку, яка була витребувана у ОСОБА_1 . Отже, судам необхідно об`єктивно дослідити вказані у цій постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу. Також необхідно врахувати обставини, встановлені у справі №607/7051/15-ц, зокрема щодо дотримання принципу добросовісності при набутті земельної ділянки (постанова Верховного Суду від 26 вересня 2019 року).

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.10.2021, справу №607/28990/19 передано на розгляд судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Черніцькій І.М.

Ухвалою судді Черніцької І.М. від 25.10.2019 прийнято до провадження дану цивільну справу та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Протокольною ухвалою суду від 03.02.2022 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.04.2022, справу №607/28990/19 передано на розгляд судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Стельмащука П.Я.

Ухвалою судді від 02.05.2022 дану справу прийнято до провадження та призначено судовий розгляд по суті.

У відзиві на позов Тернопільська районна державна адміністрація просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем неправильно обрано спосіб захисту порушеного права. Так, правовідносини з приводу набуття права власності на земельну ділянку, передачі грошових коштів виникли між двома фізичними особами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу. Водночас, саме у попереднього власника майна ОСОБА_2 виникло право власності на земельну ділянку на підставі неправомірного рішення державного органу. Тобто, спірні питання повинні вирішуватися між сторонами договірних правовідносин, а не між позивачем та безпосередньо державою. Таким чином, між державою, в особі Тернопільської районної державної адміністрації, та позивачем безпосередньо не виникали правовідносини з приводу набуття спірної земельної ділянки, а відтак між сторонами відсутній склад деліктного правовідношення, що є підставою для відшкодування шкоди в порядку ст. ст. 1173, 1174 ЦК України.

Згідно відзиву на позов Державної казначейської служби України, казначейство жодної шкоди позивачу не заподіювало, тому не може відповідати за зобов`язаннями державного органу, який є юридичною особою та у змозі самостійно відповідати за своїми зобов`язаннями. Просить відмовити у задоволені позову.

Позивач та його представник в судове засідання 22.11.2022 не з`явились, представник подав до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.

Представник відповідача Тернопільської районної державної адміністрації в судове засідання 22.11.2022 не з`явився, проте подав до суду заяву про розгляд справи без участі представника відповідача, у задоволенні позову просить відмовити.

В судове засідання 22.11.2022 представник відповідача Державної казначейської служби України не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, просить відмовити у задоволенні позову.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання 22.11.2022 не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. В попередніх судових засіданнях третя особа та його представник позов підтримували та просили його задовольнити.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи без участі сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Судом встановлено, що розпорядженням голови Тернопільської районної державної адміністрації Тернопільської області від 12.05.2010 №509 ОСОБА_2 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 0,64 га, для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту на території Ступківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області.

На замовлення ОСОБА_2 Товариством з обмеженою відповідальністю «Геоземсервіс» розроблено проект землеустрою щодо відведення йому земельної ділянки.

13.03.2011 рішенням сесії Тернопільської районної ради №83 погоджено проект землеустрою щодо встановлення меж адмінутворення села Ступки.

14.06.2012 рішенням 43-ої сесії 5-ого скликання Тернопільської обласної ради №1375 «Про затвердження проекту землеустрою щодо встановлення меж адмінутворення села Ступки на території Ступківської сільської ради» затверджено проект землеустрою щодо встановлення меж адмінутворення села Ступки на території Ступківської сільської ради загальною площею 724,12 га.

10.12.2012 головою Тернопільської районної державної адміністрації прийнято розпорядження №1328-од про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,64 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту на території Ступківської сільської ради.

27.11.2013 державним реєстратором Реєстраційної служби Тернопільського районного управління юстиції прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0910 за ОСОБА_2 і видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 .

01.09.2014 ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0910 за ціною 104897,00 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Бриксою Т. І.

23.10.2014 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку.

Згідно висновку експерта за результатами проведеної судової оціночно-земельної експертизи №342/20-22 від 27.04.2020 ринкова вартість земельної ділянки з кадастром номером :01:001:0910, площею 0,6401 га, у с. Ступки Тернопільського району Тернопільської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на момент проведення експертизи становить 99 660,00 грн.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 28.01.2016 у справі №607/7137/15-к про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 статті 367 КК України, звільнено її від відповідальності за вказане кримінальне правопорушення, у зв`язку із закінченням строків давності, та закрито кримінальне провадження. Вказана ухвала набрала законної сили. Судом встановлено, що ОСОБА_3 , перебуваючи на посаді заступника начальника Управління Держкомзему у Тернопільському районі та виконуючи обов`язки начальника Управління, 15.08.2012 на засіданні комісії з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації землеустрою, діючи відповідно до пункту 13 Типового положення про комісію з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 року №1420 як уповноважений на підписання та скріплення печаткою відповідних висновків представник Управління Держкомзему у Тернопільському районі та будучи відповідно до пункту 14 вказаного Положення головою даної комісії, внаслідок неналежного виконання своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, підписала та завірила гербовою печаткою висновок №597, яким вирішено погодити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,64 га у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства на території Ступківської сільської ради (за межами населеного пункту).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.10.2018 у справі №607/7051/15-ц позовні вимоги Прокуратури Тернопільської області в інтересах держави в особі Ступківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області - задоволено. Визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Тернопільської РДА від 12.05.2010 №509 про складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 0,64 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту на території Ступківської сільської ради. Визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Тернопільської РДА від 10.12.2012 №1328-од, яким затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,64 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту на території Ступківської сільської ради. Визнано недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_2 на нерухоме майно - земельну ділянку від 27.11.2013 за №13501228, кадастровий номер :01:001:0910. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 та зобов`язано повернути земельну ділянку площею 0,64 га на користь держави в особі Ступківської сільської ради вартістю 57 216,00 гривень.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 04.04.2019 апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задоволено частково. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.10.2018 в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Тернопільської РДА від 12.05.2010 №509 про складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,64 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту на території Ступківської сільської ради - скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. В частині вирішення решти позовних вимог - рішення першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 26.09.2019 касаційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - адвоката Вароди Павла Борисовича - залишено без задоволення. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.10.2018 у нескасованій після апеляційного перегляду частині та постанову Тернопільського апеляційного суду від 04.04.2019 - залишено без змін.

Із інформаційної довідки №286427080 від 24.11.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна не вбачається, що у власність або користування ОСОБА_1 передавались інші земельні ділянки, в якості компенсації за земельну ділянку площею 0,6401 га з кадастровим номером :01:001:0910, яка була витребувана у ОСОБА_1 . Однак, є чинним запис про обтяження цієї земельної ділянки, яка належить позивачу, а саме арешт на підставі ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.01.2015 по справі №607/670/15-к.

В судовому засіданні, допитаний в якості свідка третя особа ОСОБА_2 , підтвердив, що він приватизував розташовану за межами населеного пункту с. Ступки спірну земельну ділянку, яку в подальшому продав ОСОБА_1 приблизно за 100 000 грн. Після вилучення у ОСОБА_1 земельної ділянки на підставі рішення суду, він отримав від нього претензію про повернення сплачених за купівлю землі грошових коштів. Проте, повернути кошти він не в змозі та й не повинен, так як усі його дії щодо приватизації та продажу землі були законні.

Статтею 41 Конституції України, статтею 321 ЦК України гарантовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 2 статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Для відшкодування шкоди, необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправності поведінки, шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. При цьому доведення наявності і обґрунтування розміру шкоди покладається на позивача, який повинен довести, що: заподіяна шкода сталася внаслідок неправомірних дій (бездіяльності) відповідача і тільки такі дії (бездіяльність) стали єдиною і достатньою причиною заподіяння шкоди; шкода є реальною; протиправна дія (бездіяльність) заподіювача шкоди є причиною, а шкода, якої завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Відповідач, у свою чергу, має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди позивачу.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів, при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим, або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Спеціальні підстави відповідальності, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України, відрізняються від загальних підстав відповідальності, передбачених статями 1166, 1167 ЦК України, тим, що у них є спеціальний суб`єкт, який завдав шкоди (орган влади або службова/посадова особа), а також тим, що наявність чи відсутність вини завдавача шкоди юридичного значення немає.

Судом встановлено, що правовідносини з приводу набуття права власності на спірну земельну ділянку виникли між ОСОБА_1 , як покупцем, та ОСОБА_2 , як продавцем.

Після реєстрації права власності на земельну ділянку за позивачем (покупцем), дана земельна ділянка була витребувана (вилучена) за рішенням суду у покупця на користь третьої особи (Ступківської сільської ради) на підставах, що виникли до продажу товару (незаконність первинної приватизації земельної ділянки). Доказів того, що покупець знав чи повинен був знати про наявність цих підстав у матеріалах справи немає.

За змістом частини першої статті 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Суд погоджується з позивачем, що після набрання законної сили рішенням суду про витребування у нього земельної ділянки та виконання цього рішення, позивачу завдані збитки у розмірі вартості витребуваної земельної ділянки.

Проте, на переконання суду відшкодування таких збитків належно врегульоване статтею 661 Цивільного кодексу України.

Однак, позову до продавця позивач не подав, та вважає, що стаття 661 ЦК не ефективно захищає його право, так як продавець немає коштів, щоб відшкодувати збитки.

Суд також погоджується, що позивач вправі подати позов до відповідача Тернопільської районної державної адміністрації, на підставі статей 22, 1173, 1174 ЦК України, однак у цьому разі позивач повинен довести наявність складу деліктних правовідносин між сторонами.

У даній справі позивачем доведено наявність шкоди (витребування належної позивачу земельної ділянки) та протиправність дій відповідача (незаконна передача у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, яка встановлена рішенням суду).

Проте, позивачем не доведено, що заподіяна шкода сталася внаслідок неправомірних дій відповідача і тільки такі дії стали єдиною і достатньою причиною заподіяння шкоди.

Позивачу завдано шкоди у зв`язку з придбанням товару у особи, яка не мала права на його продаж, враховуючи встановлену судом незаконність виникнення права власності на спірну земельну ділянку у продавця товару. У постанові Верховного Суду від 26.09.2019 по справі №607/7051/15-ц вказано про те, що колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо законності дій ОСОБА_2 при зверненні до органу державної влади про безоплатне надання земельної ділянки і, відповідно, законності рішень Тернопільської РДА, оскільки ОСОБА_2 звернувся не до особи, уповноваженої розпоряджатися землями територіальної громади, а до іншої юридичної особи, в результаті чого було незаконно позбавлено права власності територіальну громаду села Ступки на належну їй земельну ділянку.

Також, суд враховує, що у тій же постанові Верховного Суду від 26.09.2019 зазначено про те, що правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Згідно з практикою ЄСПЛ (наприклад, рішення від 08 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України.

ОСОБА_1 не мав перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що земельна ділянка вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить його, ОСОБА_1 , добросовісність під час набуття ділянки у власність під обґрунтований сумнів.

Верховним Судом у зазначеній справі вже констатовано, що з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Щодо врахування судом при розгляді даної справи практики Великої Палати Верховного Суду у схожих справах, а саме викладеної у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7.11.2018 у справі №488/5027/14-ц, від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц, від 12.05.2019 у справі №487/10128/14-ц і від 15.09.2020 року у справі №469/1044/17.

За обставинами справи №488/5027/14-ц прокурор звернувся з позовом в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» до Миколаївської міської ради, первинного, проміжного та кінцевого набувачів спірної земельної ділянки про визнання незаконними та скасування окремих пунктів рішень Миколаївської міської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування запису про право власності та витребування земельної ділянки з незаконного володіння.

Велика Палата Верховного Суду з огляду на особливості принципів диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України (згідно з якими сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами, зокрема, і щодо подання зустрічного позову, а суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання) та враховуючи приписи частин третьої і четвертої статті 390 ЦК України, виснувала, що кінцевий набувач не позбавлений можливості заявити до власника земельної ділянки позов про відшкодування необхідних витрат на утримання та збереження останньої, здійснених з часу, з якого власникові належить право на її повернення, а у разі здійснення поліпшень земельної ділянки, які не можуть бути відокремлені від неї без завдання їй шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельної ділянки (пункт 92 постанови від 7.11.2018 у справі №488/5027/14-ц).

Велика Палата Верховного Суду застосувала висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2510цс15, і погодилася з висновком апеляційного суду про те, що кінцевий набувач, із власності якого витребовується земельна ділянка, не позбавлений можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, в якого він придбав цю ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Аналогічне право може реалізувати і проміжний набувач, пред`явивши відповідну вимогу до первинного набувача як продавця земельної ділянки. За обставин тієї справи Велика Палата Верховного Суду виснувала, що витребування земельної ділянки у кінцевого набувача не порушуватиме принцип пропорційності втручання у його право власності (пункти 93-94 постанови від 7.11.2018 року у справі № 488/5027/14-ц).

За обставинами справи №367/2022/15-ц прокурор звернувся з позовом в інтересах держави в особі Ірпінської міської ради Київської області до фізичних осіб (проміжного та кінцевих набувачів спірних земельних ділянок), Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТзОВ) «ОМ-АРТ» (проміжного набувача спірних земельних ділянок), ТзОВ «Забудова-Д» (кінцевого набувача спірних земельних ділянок), приватного нотаріуса, Реєстраційної служби Ірпінського міського управління юстиції Київської області про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, свідоцтв про право власності на нерухоме майно, скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння.

Велика Палата Верховного Суду вважала, що є підстави витребувати спірні земельні ділянки у відповідачів-фізичних осіб, які є їх кінцевими набувачами, а справу в частині вирішення вимоги, заявленої до ТзОВ «Забудова-Д», направила на новий розгляд до суду першої інстанції. Зауважила, що, зважаючи на особливості принципів диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України, у тій справі неможливо вирішити питання щодо належної компенсації кінцевим набувачам з огляду на те, що останні розпорядилися їхніми процесуальними правами, не заявили відповідні зустрічні позови, а суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання та самостійно збирати докази для встановлення розміру означеної компенсації (пункт 63 постанови від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц). Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що ЦК України визначив механізм повного відшкодування заподіяних кінцевим набувачам збитків. Так, з урахуванням приписів частин третьої і четвертої статті 390 ЦК України кінцеві набувачі, які не заявили зустрічні позови у справі №367/2022/15-ц, можуть заявити до власника земельних ділянок позов про відшкодування здійснених з часу, з якого власникові належить право на їх повернення, необхідних витрат на утримання та збереження витребуваних земельних ділянок, а у разі здійснення поліпшень цих ділянок, які не можна відокремити від них без завдання їм шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельних ділянок. Крім того, кінцеві набувачі, із власності яких витребовуються земельні ділянки, також не позбавлені можливості відновити їхні права на підставі частини першої статті 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до осіб, в яких вони придбали ці ділянки, про відшкодування збитків (пункт 63 постанови від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц).

За обставинами справи №487/10128/14-ц прокурор звернувся з позовом в інтересах держави до Миколаївської міської ради, первинного і кінцевого набувачів земельної ділянки про визнання незаконними та скасування окремих пунктів рішення Миколаївської міської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки.

У тій справі спір виник стосовно земельної ділянки водного фонду. Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про наявність підстав для повернення спірної земельної ділянки, а у пункті 125.6.3 постанови від 12.06.2019 звернула увагу, що законодавство України надає кінцевому набувачеві після завершення цього судового процесу додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Ця особа не позбавлена можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до первинного набувача, в якої придбала спірну земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.

У тому ж пункті постанови Велика Палата Верховного Суду констатувала, що первинний і кінцевий набувачі спірної земельної ділянки мають можливість заявити до власника позов про відшкодування шкоди, якщо така була заподіяна кожному з них внаслідок прийняття неправомірного оскарженого рішення про передання у приватну власність спірної земельної ділянки, а також внаслідок подальшого повернення цієї ділянки власникові.

За обставинами справи №469/1044/17 прокурор звернувся з позовом в інтересах держави до Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, первинного, проміжного та кінцевого набувачів спірної земельної ділянки про визнання незаконними та скасування рішень сільської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з незаконного володіння.

Велика Палата Верховного Суду виснувала, що оскільки вимога про витребування земельної ділянки не є належним способом захисту права власника на земельну ділянку водного фонду, то, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суди мали відмовити у задоволенні цієї вимоги (пункт 96 постанови від 15.09.2020).

Велика Палата Верховного Суду у пункті 122 постанови також звернула увагу на те, що навіть у випадку повернення земельної ділянки від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжної набувачки, в якої придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Таку ж вимогу може заявити і проміжна набувачка до первинного набувача. Вказане відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16.12.2015 у справі №6-2510цс15 (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 7.11.2018 у справі №488/5027/14-ц (пункт 93), від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц (пункт 63), від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц (пункт 125.6.3)).

Велика Палата Верховного Суду вказала, що законодавство України гарантує право заявити до власника позов про відшкодування шкоди, якщо така була заподіяна набувачеві земельної ділянки внаслідок прийняття оскаржених рішень, а також у разі повернення цієї ділянки власникові. Таке відшкодування має бути надане на підставі норм матеріального права згідно з належною юридичною процедурою та за вимогою, що підтверджена доказами (пункт 126 постанови від 15.09.2020).

Отже, у вказаних справах Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про наявність різних (не взаємозамінних) способів захисту прав кінцевого набувача земельної ділянки, з володіння якого суд її витребував (за віндикаційним позовом) або якого суд зобов`язав повернути цю ділянку (за негаторним позовом), а саме:

1)звернення кінцевого набувача до особи, в якої він придбав земельну ділянку, з вимогою про відшкодування збитків.

2)звернення кінцевого набувача до власника земельної ділянки про відшкодування здійснених з часу, з якого власникові належало право на її витребування чи повернення, необхідних витрат на утримання та збереження цієї ділянки, а у разі здійснення її поліпшень, які не можна відокремити без завдання шкоди, - про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельної ділянки;

Таким чином, справ, у яких виникли ідентичні до справи №607/28990/19 спірні правовідносини (позов пред`явлено кінцевим набувачем до відповідача органу державної влади, який прийняв незаконне рішення, однак не є власником земельної ділянки), Великою Палатою Верховного Суду не розглядалось. Питання про те, з якою саме вимогою у світлі статті 1 Першого протоколу до Конвенції кінцевий набувач може звернутися до держави, за рішенням органу влади якої мала змінити власника земельна ділянка, котру надалі суд витребував або повернув на користь іншого, ніж держава, власника (територіальної громади), Велика Палата Верховного Суду не вирішувала, межі цивільно-правової відповідальності держави у вказаній ситуації не визначала.

Однак, спільним у всіх цих справ є висновок ВПВС про те, що належним способом відновлення порушеного права кінцевого набувача є звернення до особи, в якої він придбав земельну ділянку, з вимогою про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.

Суд відхиляє аргумент позивача, що позов до продавця земельної ділянки ОСОБА_2 є не ефективним способом захисту, так як останній немає коштів, щоб повернути їх позивачу.

Це припущення позивача. Суд вважає, що одне лиш заперечення ОСОБА_2 щодо наявності у нього коштів та не бажання повертати такі позивачу, не може бути достатнім аргументом для відхилення можливості заявити позов до нього на підставі статті 661 ЦК України та в подальшому встановити його майновий стан у визначеному законом порядку.

В ході ж розгляду цієї справи належним чином встановити майновий стан ОСОБА_2 , а відтак і можливість повернути ОСОБА_1 кошти за земельну ділянку, не було можливості. Суд за власною ініціативою не може збирати докази, а позивач заявив лише клопотання про допит ОСОБА_2 в якості свідка, до свідчень якого, в частині його ж майнового стану, суд відноситься критично.

Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи усе вищевикладене, у задоволенні позову слід відмовити.

Так як у задоволенні позову відмовлено, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89, 141, 263, 265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Тернопільської районної державної адміністрації, Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ;

Відповідач: Тернопільська районна державна адміністрація, місце знаходження: 46009, м. Тернопіль, майдан Перемоги, 1, .

Відповідач: Державна казначейська служба України, місце знаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 .

Повний текст рішення складено 02.12.2022.

Головуючий суддяП. Я. Стельмащук