Дата документу 05.07.2022 Справа № 336/7582/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/7582/20 Головуючий у 1 інстанції: Щаслива О.В.
Провадження № 22-ц/807/1169/22 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» липня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Подліянової Г.С.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що між сторонами 24 липня 2007 року укладено кредитний договір №ZPJKGA00000033, за умовами якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит в розмірі 10450 доларів США на термін до 24 липня 2017 року, а відповідач зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором.

В порушення норм закону та умов договору ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 15 вересня 2020 року має заборгованість 13893,56 долара США та складається з: 3423,03 долара США заборгованість за тілом кредиту, 3494,33 долара США заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 562,13 долара США заборгованість по комісії за користування кредиту, 6414,07 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

На підставі зазначеного просило стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №ZPJKGA00000033 від 24 липня 2007 року у розмірі 13 893,56 долара США, що за курсом 28 грн. відповідно до службового розпорядження Національного Банку України від 15 вересня 2020 року складає 389 019,68 грн. та судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» направило апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на звернення до суду в межах позовної давності, продовження строків, передбачених ст. 257 ЦК України у зв`язку з встановленням карантину на всій території України, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, вирішити питання про судові витрати.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач взяла на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами, сплачуючи щомісячними платежами з 15 по 22 число кожного місяця у сумі 142,96 доларів США з кінцевим терміном повернення до 24 липня 2017 року, що передбачає право фінансової установи звернутися до суду з позовом про стягнення усієї суми боргу в строк, не пізніший ніж 24 липня 2020 року. Звернувшись до суду в грудні 2020 року, позивач пропустив трирічний строк звернення до суду, а відповідач подав до суду заяву про застосування позовної давності.

З таким висновком суду першої інстанції не погоджується колегія суддів.

За приписами статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Задля належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У статті 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до пункту 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (абзац 3 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі").

Матеріалами справи підтверджено, що 24 липня 2007 року сторони уклали договір кредиту № ZPJKGA00000033 (далі - Кредитний договір), за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 10 450 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення до 24.07.2017 року (а.с.9-11).

Відповідно до пункту 7.1 Кредитного договору банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу у розмірі 10 450 доларів США з кінцевим терміном повернення до 24 липня 2017 року включно зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92% на місяць, погашення заборгованості за яким здійснюється у розмірі щомісячного платежу у розмірі 142,96 доларів США з 15 по 22 число кожного місяця.

Згідно з п.4.1 Кредитного договору при порушенні Позичальником будь-якого зобов`язання даного договору банк має право нараховувати, а Позичальник зобов`язується оплатити пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні. У випадку якщо кредит здійснюється в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

За розрахунком банку станом на 15 вересня 2020 року у відповідача виникла заборгованість за договором в сумі 13 893,56 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 3 423,03 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом - 3 494,33 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом - 562,13 доларів США, заборгованості з пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором - 6 414,07 доларів США (а. с 4-7).

Отже, з розрахунку позивача вбачається, що банк продовжував нараховувати проценти та пеню після закінчення строку кредитування - 24 липня 2017 року.

Оскільки строк кредитування за договором закінчився 24 липня 2017 року, позовні вимоги банку про стягнення з відповідачки заборгованості за процентами та пенею, нарахованими після закінчення строку кредитування, а саме за період з 25 липня 2017 року по 15 вересня 2020 року не підлягають задоволенню у зв`язку з безпідставністю їх нарахування.

Не підлягають також задоволенню позовні вимоги про стягнення заборгованості по комісії в сумі 562,13 долара США, оскільки умовами договору не передбачено щомісячного нарахування комісії, яке містить розрахунок заборгованості та не визначено підстав щодо її стягнення (а.с.4-7).

Судом встановлено, що останній періодичний платіж (відсотків за кредитом) позичальник здійснила 23 грудня 2014 року (а.с. 4-7), що означає право кредитора пред`явити вимоги щодо стягнення цієї складової заборгованості у строк до 23 грудня 2017 року.

За змістом ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю в три роки, перебіг якого починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Виходячи з наведених норм, а також правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України № 6-116ц 13 від 06.11.2013 року - позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись за кожний черговий платіж з моменту порушення строку його погашення.

Статтею 530 ЦК України врегульовано строк (термін) виконання зобов`язання, частиною першою якої встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Виходячи з викладеного, початок давності для стягнення цих платежів слід

обчислювати з моменту (наступного за днем чергового платежу дня) невиконання

позичальником кожного з цих зобов`язань.

Таким чином, у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення грошових коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Наведене означає, що лише під час дії договору сторони можуть здійснювати свої права, передбачені змістом договору.

Зміст зобов`язань позичальника за договором кредитування полягає в обов`язку як повернути кредитні кошти, так і сплатити проценти за користування кредитом під час дії договору.

З огляду на наведені положення законодавства та зміст правової позиції Верховного Суду України останнім днем дії договору між сторонами є 24 липня 2017 року, і саме з цього моменту для позивача починається перебіг давності звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитом у повному обсязі, а що стосується вимог про стягнення заборгованості зі сплати регулярних платежів, початок давності для пред`явлення відповідних вимог співпадає з днем, наступним за днем прострочення сплати цього платежу.

При цьому, трирічний строк звернення до суду з вимогами про стягнення усієї заборгованості за кредитом, зокрема, заборгованості за кредитом, заборгованості за відсотками та комісією) для кредитора у правовідносинах з відповідачем розпочинається з 24 липня 2017 року та закінчується 24 липня 2020 року, щодо стягнення з боржника заборгованості за пенею відповідний строк закінчується 24 липня 2018 року.

Відповідачка звернулась до суду із заявою про застосування строку позовної давності (а.с.43-45).

Отже, спеціальний строк звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості за пенею, нарахованої за період з 24 липня 2007 року по 24 липня 2017 року за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором розпочинається з 25 липня 2017 року та закінчується 25 липня 2018 року.

За вказаних обставин позовні вимоги про стягнення пені за період з 24 липня 2007 року по 24 липня 2017 року не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском позовної давності.

Проте доводи апеляційної скарги банку про продовження строку, визначеного статтею 257 ЦК України на час дії карантину щодо окремих платежів частково заслуговують на увагу.

Як встановлено судом першої інстанції датою звернення позивача із даним позовом до суду є 10 грудня 2020 року, а період нарахування позивачем до стягнення тіла кредиту на відсотків становить з 24.07.2007 року по 24.07.2017 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 16.03.2020 року №215, від 20.03.2020 року №242, від 25.03.2020 року №239, від 29.03.2020 року №241, від 02.04.2020 року №255, від 08.04.2020 року №262, від 15.04.2020 року №284, від 22.04.2020 року №291, від 29.04.2020 року №313, від 04.05.2020 року №332) установлено з 12 березня 2020 року до 11 травня 2020 року на всій території України карантин.

Законом України від 30.03.2020 року № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину." Зазначений закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 карантин було встановлено на всій території України з 12 березня 2020 року до 30 квітня 2021 року.

Надалі карантин неодноразово продовжувався, в тому числі Постановою Кабінету Міністрів від 9 грудня 2020 року №1236 (зі змінами) з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2021 року.

Таким чином, з огляду на приписи статей 256, 258, 549, пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, пункті 32.3.2 статті 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", та встановлені судом обставини, а саме, дату звернення позивача із даним позовом до суду 10 грудня 2020 року, визначений статтею 257 ЦК України строк для платежів, трирічний строк позовної давності по яких не сплив станом на 02 квітня 2020 року (нарахованих в період з 02 квітня 2017 року по 24 липня 2017 року (дата закінчення дії кредитного договору)) та був продовжений на строк дії карантину, підлягає стягненню на користь банку заборгованість у розмірі 1 455,37 доларів США, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 1 070,23 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом 385,14 доларів США (а.с.6 зворот - 7).

Саме до аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 травня 2021 року у справі №903/323/20.

Враховуючи викладене, рішення суду згідно з вимогами п..2,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором №ZPJKGA00000033 від 24 липня 2007 року у розмірі 1 455,37 доларів США, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 1 070,23 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом 385,14 доларів США. В решті позовних вимог відмовити.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2021 року у цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №ZPJKGA00000033 від 24 липня 2007 року у розмірі 1 455,37 доларів США, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 1 070,23 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом 385,14 доларів США.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 07 липня 2022 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: Г.С. Подліянова

І.В. Кочеткова