ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 року м. Чернівці Справа № 727/11966/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.,

секретар: Скрипка С.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 травня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Одовічен Я.В., дата складання повного тексту рішення 13 травня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення в порядку зворотної вимоги частини грошових коштів та просив стягнути на свою користь 178 942,95 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що сторони з 18.02.1994 року по 04.11.2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час перебування в якому було набуто у спільну сумісну власність подружжя квартири, а також на подвір`ї одного з будинковолодінь було самочинно збудовано гараж на два заїзди, загальною площею біля 64 кв.м., який в експлуатацію не зданий.

З метою подальшої купівлі квартири, реконструкції обох квартир та будівництва гаража позивачу довелось брати поворотну фінансову допомогу в ТзОВ ОРА «Кобра» та МПП «Кобра-Люкс».

Так, 01.12.2008 року між позивачем та МПП «Кобра-Люкс» укладено договір безпроцентної поворотної фінансової допомоги в розмірі 180000 гривень строком до 01.12.2021 року.

26.02.2009 року між ним та ТОВ ОРА «Кобра» укладений договір безпроцентної цільової позики на суму 320000 гривень для власних потреб строком до 02.03.2022 року.

Рішеннями судів у справі №727/6374/17 встановлено, що кошти по вказаним договорам позики брались ним в інтересах сім`ї та що борг згідно договорів фінансової поворотної допомоги від 01.12.2008 року та від 26.02.2009 року є спільним майном подружжя. У той же час, підставою для відмови у задоволенні Провадження №22-ц/822/534/22

позову про стягнення половини боргу з ОСОБА_2 стала відсутність доказів повернення ним суми боргу.

На час звернення з позовом до суду борг ним погашено у повному обсязі. Так, станом на 04.11.2015 року, коли їх шлюб було офіційно розірвано, борг за договором позики від 01.12.2008 року перед МПП «Кобра-Люкс» складав 166722 грн. 95 коп., а за договором позики від 26.02.2009 року борг перед ТзОВ ОРА «Кобра» станом на 04.11.2015 року склав 191162 грн. 95 коп.

Усі кошти повернуто ним у повному обсязі, про що свідчать довідки МПП «Кобра-Люкс» та ТзОВ ОРА «Кобра».

На підставі наведеного просив позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 травня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у порядку зворотної вимоги частину грошових коштів у розмірі 178 942, 95 грн.

Із вказаним рішенням ОСОБА_2 не погодилася та оскаржила його в апеляційному порядку, вважає останнє незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що надані ОСОБА_1 прибуткові касові ордери не містять інформацію щодо предмету доказування, а саме відомостей, що ці кошти вносились до МПП «Кобра Люкс» та ТОВ «ОРА «Кобра» в рахунок виконання зобов`язань за договорами безпроцентної поворотної фінансової допомоги від 01.12.2008 року та 26.02.2009 року.

Наголошує, що у позовній заяві позивач вказував, що поворотна фінансова допомога 01.12.2008 року та 26.02.2009 року бралась з метою купівлі квартири АДРЕСА_1 , її реконструкції, а також реконструкції 55/100 частин житлового будинку АДРЕСА_2 , самочинного будівництва гаражу, однак квартира АДРЕСА_1 була придбана 31.12.2004 року, а протягом 2005 року відповідачем було здійснено реконструкцію квартири, добудовано ще дві житлові кімнати, у зв`язку з чим збільшилась загальна та житлова площі квартири.

23.02.2011 року було проведено лише заміну правовстановлюючого документу з метою відповідності проведеної у 2005 році реконструкції, що підтверджується листом ЧКОБТІ №578 від 05.03.2008 року, листом від 18.01.2011 року, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, витягом з рішення №116/4 від 22.02.2011 року.

За вказаних обставин, ні купівля, ні реконструкція квартири АДРЕСА_1 не могла бути здійснена за рахунок поворотної фінансової допомоги, договір про надання якої укладено ОСОБА_1 у грудні 2008 року та у лютому 2009 року, а кошти виділені у більш пізній період.

Звертає увагу й на те, що з видаткових ордерів, які містяться в матеріалах справи, ОСОБА_1 починаючи з травня 2013 року отримав в МПП «Кобра- Люкс» в рахунок договору безпроцентної цільової позики від 01.12.2008 року 162 000 грн з 180 000 грн, та з липня 2013 року в ТОВ «ОРА «Кобра» в рахунок договору безпроцентної цільової позики від 26.02.2009 року 255 880 грн з 320 000 грн, а тому навіть за умови визнання судом обставин, встановлених рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28.12.2020 року у справі №727/6374/17 щодо укладення ОСОБА_1 в інтересах сім`ї договорів безпроцентної цільової позики від 01.12.2008 року та від 26.02.2009 року, не підлягають до задоволення вимоги ОСОБА_1 щодо повернення в порядку регресу коштів, які отримані ним після закінчення будівельних робіт та робіт по реконструкції квартири АДРЕСА_1 , гаражу по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 .

Крім іншого, піддає сумніву отримання ОСОБА_1 спірних коштів, враховуючи ту обставину, що договори про отримання безпроцентної цільової позики від 01.12.2008 року та 26.02.2009 року ОСОБА_1 підписав від імені двох сторін договору одночасно, а саме за позикодавця та позичальника.

Вказує, що керівник від імені юридичної особи не може укладати із собою як фізичною особою договори, оскільки це прямо суперечить чинному законодавству України, оскільки норма ч.3 ст.238 ЦКУ встановлює заборону на вчинення правочину, у якому один представник одночасно виступає від імені декількох контрагентів, а тому ці договори безпроцентної цільової позики є нікчемними.

Також стверджує, що доводи ОСОБА_1 про отримання ним позики спростовуються відсутністю вказаної дебіторської заборгованості, а саме виданої поворотної фінансової допомоги в фінансовому звіті (балансі за 2015 рік) МПП «Кобра-Люкс», та відсутністю вказаної дебіторської заборгованості в фінансовому звіті (балансі за 2015 рік) ТзОВ ОРА «Кобра».

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить останню залишити без задоволення, рішення суду без змін. Зазначає, що в апеляційній скарзі не зазначено жодної норми матеріального права, яку порушив суд першої інстанції, напроти, ним були досліджені надані докази, встановлено фактичні обставини справи та прийнято законне рішення.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до наступних висновків.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з підтвердження факту повернення позивачем сум позики, а саме первинними фінансовими документами: прибутковими касовими ордерами. Відповідачем не спростовано жодного доводу позивача щодо сплати ним особисто позик, та не надано жодного доказу на підтвердження того, що борги сплачувалися ОСОБА_2 .

Зазначив також, що аргументи відповідача про те, що рішенням судів у справі №727/6374/17 в задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання боргових зобов`язань спільними боргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено, відхиляє, оскільки у задоволенні позовних вимог було відмовлено з тих підстав, що ОСОБА_1 було обрано неефективний спосіб захисту прав та не надано доказів повернення коштів та залишку боргу саме по цим договорам.

Вказане рішення суду першої інстанції вимогам закону не відповідає.

Обставини справи щодо перебування сторін у шлюбі, його розірвання на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04.11.2015 року, придбання ними під час перебування у шлюбі рухомого та нерухомого майна, його подальший поділ на підставі рішень судів сторонами визнається та не спростовується.

Довідкою №688 від 27.11.2021 року МПП «»Кобра-Люкс» позивач намагався довести, що 01.12.2008 року між МПП «Кобра-Люкс» та ОСОБА_1 було укладено договір про безпроцентну цільову позику та надано останньому безпроцентну фінансову допомогу в розмірі 180 000 грн, в період з 01.12.2008 року по листопад 2015 року ОСОБА_1 повернув 13 277,05 грн, заборгованість станом на 04.11.2015 року складала 166 722,95 грн. На даний час борг погашено в повному обсязі (т.1 а.с.73, 168).

Аналогічно, довідкою №700 від 29.11.2021 року ТОВ «Охоронно-розшукного агентства «Кобра» позивач стверджує, що 26.02.2009 року між ТОВ «ОРА «Кобра» та ОСОБА_1 було укладено договір про безпроцентну цільову позику та надано останньому безпроцентну фінансову допомогу в розмірі 320 000 грн, в період з 26.02.2009 року по листопад 2015 року ОСОБА_1 повернув 128 837,05 грн, заборгованість станом на 04.11.2015 року складала 191 162,95 грн. На даний час борг погашено в повному обсязі (т.1 а.с.72, 155).

В матеріалах справи наявні копії видаткових касових ордерів: - №24 від 16.05.2013 року, на підставі якого 16 травня 2013 року ОСОБА_1 в МПП «Кобра-Люкс» отримав поворотну безпроцентну фінансову допомогу в розмірі 50000 грн (т.1 а.с.170); - №37 від 23.07.2013 року, на підставі якого 23 липня 2013 року ОСОБА_1 в МПП «Кобра-Люкс» отримав поворотну безпроцентну фінансову допомогу в розмірі 10000 грн (т.1 а.с.170); - №47 від 06.09.2013 року, на підставі якого 06 вересня 2013 року ОСОБА_1 в МПП «Кобра-Люкс» отримав поворотну безпроцентну фінансову допомогу в розмірі 5 000 грн (т.1 а.с.171); - №26 від 07.05.2014 року, на підставі якого 07 травня 2014 року ОСОБА_1 в МПП «Кобра-Люкс» отримав поворотну безпроцентну фінансову допомогу в розмірі 10 000 грн (т.1 а.с.171); - №33 від 10.06.2014 року, на підставі якого 10 червня 2014 року ОСОБА_1 в МПП «Кобра-Люкс» отримав поворотну безпроцентну фінансову допомогу в розмірі 10000 грн (т.1 а.с.172); - №49 від 05.09.2014 року, на підставі якого 05 вересня 2014 року ОСОБА_1 в МПП «Кобра-Люкс» отримав поворотну безпроцентну фінансову допомогу в розмірі 10000 грн (т.1 а.с.172); - №54 від 07.10.2014 року, на підставі якого 07 жовтня 2014 року ОСОБА_1 в МПП «Кобра-Люкс» отримав поворотну безпроцентну фінансову допомогу в розмірі 5000 грн (т.1 а.с.173); - №70 від 15.12.2014 року, на підставі якого 15 грудня 2014 року ОСОБА_1 в МПП «Кобра-Люкс» отримав поворотну безпроцентну фінансову допомогу в розмірі 14000 грн (т.1 а.с.173); - №73 від 23.12.2014 року, на підставі якого 23 грудня 2014 року ОСОБА_1 в МПП «Кобра-Люкс» отримав поворотну безпроцентну фінансову допомогу в розмірі 15000 грн (т.1 а.с.174); - №03 від 15.01.2015 року, на підставі якого 15 січня 2015 року ОСОБА_1 в МПП «Кобра-Люкс» отримав поворотну безпроцентну фінансову допомогу в розмірі 18000 грн (т.1 а.с.174); - №24 від 07.04.2015 року, на підставі якого 07 квітня 2015 року ОСОБА_1 в МПП «Кобра-Люкс» отримав поворотну безпроцентну фінансову допомогу в розмірі 10000 грн (т.1 а.с.175); - №35 від 08.06.2015 року, на підставі якого 08 червня 2015 року ОСОБА_1 в МПП «Кобра-Люкс» отримав поворотну безпроцентну фінансову допомогу в розмірі 5000 грн (т.1 а.с.175); - №35 від 12.07.2013 року, на підставі якого 12 липня 2013 року ОСОБА_1 в ТзОВ ОРА «Кобра» отримав поворотну безпроцентну фінансову допомогу в розмірі 55000 грн (т.1 а.с.125); - №48 від 06.09.2013 року, на підставі якого 06 вересня 2013 року ОСОБА_1 в ТзОВ ОРА «Кобра» отримав поворотну безпроцентну фінансову допомогу в розмірі 5000 грн (т.1 а.с.125); - №71 від 18.12.2013 року, на підставі якого 18 грудня 2013 року ОСОБА_1 в ТзОВ ОРА «Кобра» отримав поворотну безпроцентну фінансову допомогу в розмірі 20000 грн (т.1 а.с.126); - №26 від 07.04.2014 року, на підставі якого 07 квітня 2014 року ОСОБА_1 в ТзОВ ОРА «Кобра» отримав поворотну безпроцентну фінансову допомогу в розмірі 15000 грн (т.1 а.с.126); - №38 від 07.05.2014 року, на підставі якого 07 травня 2014 року ОСОБА_1 в ТзОВ ОРА «Кобра» отримав поворотну безпроцентну фінансову допомогу в розмірі 15000 грн (т.1 а.с.127); - №45 від 10.06.2014 року, на підставі якого 10 червня 2014 року ОСОБА_1 в ТзОВ ОРА «Кобра» отримав поворотну безпроцентну фінансову допомогу в розмірі 20000 грн (т.1 а.с.127); - №56 від 07.07.2014 року, на підставі якого 07 липня 2014 року ОСОБА_1 в ТзОВ ОРА «Кобра» отримав поворотну безпроцентну фінансову допомогу в розмірі 15000 грн (т.1 а.с.128); - №68 від 05.09.2014 року, на підставі якого 05 вересня 2014 року ОСОБА_1 в ТзОВ ОРА «Кобра» отримав поворотну безпроцентну фінансову допомогу в розмірі 20000 грн (т.1 а.с.128); - №77 від 07.10.2014 року, на підставі якого 07 жовтня 2014 року ОСОБА_1 в ТзОВ ОРА «Кобра» отримав поворотну безпроцентну фінансову допомогу в розмірі 15000 грн (т.2 а.с.129); - №03 від 15.01.2015 року, на підставі якого 15 січня 2015 року ОСОБА_1 в ТзОВ ОРА «Кобра» отримав поворотну безпроцентну фінансову допомогу в розмірі 55 880 грн (т.1 а.с.129); - №22 від 07.04.2015 року, на підставі якого 07 квітня 2015 року ОСОБА_1 в ТзОВ ОРА «Кобра» отримав поворотну безпроцентну фінансову допомогу в розмірі 10000 грн (т.1 а.с.130); - №35 від 08.06.2015 року, на підставі якого 08 червня 2015 року ОСОБА_1 в ТзОВ ОРА «Кобра» отримав поворотну безпроцентну фінансову допомогу в розмірі 10000 грн (т.1 а.с.130).

Зазначені докази були предметом дослідження й оцінки в справі №727/6374/17.

Так, з рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28.12.2020 року (справа №727/6374/17) вбачається, що ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, та крім іншого, при його поділі просив врахувати його борги, а саме позику МПП «Кобра-Люкс» від 2008 року на суму 180 000 грн та позику ТОВ «ОРА «Кобра» від 2009 року на суму 320 000 грн, стверджуючи, що кошти бралися в борг в інтересах сім`ї для перепланування та реконструкції будинку, будівництва самочинного гаража, тощо.

В подальшому, вказаним рішенням було відмовлено в задоволенні вимоги по договору від 26.02.2009 року, укладеного між ТОВ «ОРА «Кобра» та ОСОБА_1 на суму 320 000 грн, та вимог по договору від 01.12.2008 року, укладеного між МПП «Кобра-Люкс» та ОСОБА_1 на суму 180 000 грн.

Зазначене рішення суду в частині скасовано, в частині змінено в мотивах та розподілі часток, в іншій частині залишено без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 12.04.2021 року та постановою Верхового Суду від 08.09.2021 року (а.с.28-71).

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як на підставу своїх вимог посилався на те, що борг за договором позики є спільним боргом подружжя, тому стягненню підлягає з обох, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Абз.1 п.24 постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 вказано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15).

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 640/9380/19, від 15 листопада 2021 року у справі № 428/9280/20, від 21 грудня 2021 року у справі № 295/983/21.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 25.03.2021 року (справа №766/22622/18-ц) визначає також термін «подібність правовідносин», що означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

В постанові від 19 травня 2021 року (справа №161/8523/18) Верховний суд викладає правовий висновок тлумачення поняття «тотожності спору», за яким позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Таким чином, відмінність термінів «подібність правовідносин» та «тотожність спорів» полягає у відмінності його сукупних складових, де до «подібних правовідносин» в склад ознак входить, крім іншого, «аналогічність змісту позовних вимог», а до складових ознак «тотожність спорів» замість цього, входить ознака «однакова матеріально-правова вимога», шо дає можливість зробити висновок, що при тотожності спорів зміст позовних вимог може зазнавати змін та/або інтерпретації, а суттю є обсяг порушеного права, за захистом якого особа звернулася до суду.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову це річ, щодо якої виник спір.

Отже, справі у 727/6374/17 позивач просив врахувати ці боргові зобов`язання як спільні зобов`язання подружжя в рівних частках при поділі майна подружжя. У задоволенні вимог первісного позивача ОСОБА_1 було відмовлено. При цьому, суд першої інстанції вказав, що «…гроші бралися в інтересах сім`ї по першому договору, а саме від 01 грудня 2008 року в розмірі 180 000 грн…», «…що стосується інших сум, то ОСОБА_1 належними і допустимими доказами не довів по кожному окремо договору позики, що зазначені кошти були використані в інтересах сім`ї…», «в задоволені позову ОСОБА_1 про поділ боргових зобов`язань перед МПП «Кобра-Люкс» слід відмовити, оскільки позивачем не надано доказів повернення коштів та залишку боргу саме по цьому договору». Одночасно, суду зазначив «…позивач, виконавши свій обов`язок по сплаті боргу за договором позики, вправі вимагати від відповідача повернення відповідної суми…».

Переглядаючи справу в апеляційному порядку апеляційний суд вказав «…що стосується інших сум, то ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не довів по кожному окремо договору позики, що зазначені кошти були використані в інтересах сім`ї. Крім цього, ОСОБА_1 не зазначив по кожному договору, на які потреби бралися кошти і скільки він грошей повернув окремо по кожному договору, та який борг залишився окремо по кожному договору.

В той же час колегія суддів погоджується з висновком районного суду, який дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ боргових зобов`язань перед ТОВ ОРА «Кобра», зокрема, щодо договору від 26 лютого 2009 року на суму 320 000 грн, оскільки позивачем за первісним позовом не було надано доказів повернення коштів та залишку боргу саме по цьому договору. Довідка, яка видана ТзОВ ОРА «Кобра» про розмір боргу та розмір повернутих коштів, є загальною та стосується всіх договорів позики…».

Таким чином, вбачається, що суд апеляційної інстанції в частині договору від 26 лютого 2009 року ТОВ ОРА «Кобра» на суму 320 000 грн погодився як з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності використання цих коштів в інтересах сім`ї, так і з висновком щодо відсутності доказів повернутих сум і залишку боргу. Отже, відмова у задоволені вимог в цій частині мотивована відсутністю доведення порушеного права позивача та наявності спільного обов`язку подружжя відповідати за цим борговим зобов`язанням.

Що стосується договору від 01 грудня 2008 року з МПП «Кобра-Люкс» на суму 180 000 грн, які суд першої інстанції вважав запозиченими в інтересах сім`ї, про те відмовив у визнані спільним зобов`язань подружжя з причин недоведеності сум, які були повернуті під час спільного проживання, розміру залишку боргу на момент припинення спільного проживання, то апеляційний суд погодився з такими висновками та також відмітив, що відсутні докази повернення коштів за залишку боргу з розміром повернутих сум.

ВС у постанові від 08.09.2021 року залишаючи постанову Чернівецького апеляційного суду без змін погодився з висновками судів про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 щодо поділу боргових зобов`язань перед ТОВ ОРА «Кобра», у тому числі за договором від 26 лютого 2009 року на суму 320 000 грн, так як останнім не надано належних та допустимих доказів на підтвердження повернення ним коштів та залишку боргу саме по цьому договору.

Отже, наведене свідчить про те, що суди вже надавали оцінку доказам на підтвердження цих обставин та прийшли до висновку про їх необґрунтованість та недоведеність.

У цій справі ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення частини вказаних боргів за договорами від 01.12.2008 року та від 26.02.2009 року в порядку зворотної вимоги (регресу) та доводить спільний обов`язок колишнього подружжя у виконанні зобов`язань з поверненням цих позик та стягнення половини виконаних зобов`язань із колишньої дружини на свою користь новими доказами повернення цих сум. Вказує про перебування сторін у шлюбі, його розірвання, набуття в шлюбі рухомого та нерухомого майна (крім іншого: квартира АДРЕСА_1 , 55/100 житлового будинку АДРЕСА_2 ), яке в подальшому було реконструйовано, проведено ремонт, здійснено будівництво самочинного гаражу, тощо за наведені кошти.

Порівняльний аналіз предметів спору у цій справі та у справі №727/6374/17 свідчить про те, що матеріально-правова вимога позивача до відповідача випливає зі стягнення на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 частини грошових коштів (боргів колишнього подружжя) з посиланням на СК України, які ОСОБА_1 отримував в борг.

Про те, як зазначалося вище, при поділі спільного майна подружжя способом захисту права на спільне погашення боргів подружжя є не стягнення їх половини, а врахування їх розміру в обсязі всього спірного спільного майна, що, за умови доведеності обов`язку іншого подружжя відповідати спільного за такими зобов`язаннями, призводить до збільшення/зменшення суми компенсації одному з подружжя в різниці часток.

При відсутності спору про поділ майна способом захисту порушеного права одного із подружжя, який виконав спільні зобов`язання подружжя перед третьою особою, є саме стягненні їх половини вартості.

Таким чином, колегія суддів одностайно приходить до висновку, що зміна позовних вимог ОСОБА_1 не змінює їх матеріально-правовий аспект, оскільки вони так само регулюються поряд із нормами ЦК України аналогічними нормами СК України, стосуються доведення використання отриманої позики в інтересах сім`ї і виникнення обов`язку іншого подружжя на відшкодування половини їх вартості.

Деяка редакційна відмінність у формулюванні позивачем повторної аналогічної вимоги «про стягнення в порядку зворотної вимоги (регресу) частини грошових коштів» не є зміною предмета позову, оскільки по своїй суті ці предмети є аналогічними, тобто, направленими на повернення частини грошових коштів.

Тотожними є і склад сторін, що є очевидним, а також підстава позову.

Рішення суду у справі 727/6374/17 ОСОБА_1 було відмовлено поділу цих боргів з підстав не доведення використання по одному з них в інтересах сім`ї, а по іншому через недоведеність й необґрунтованість.

Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 ЦПК України.

Закриття провадження у справі це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Згідно з п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Відповідно до ч.1 ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Тлумачення змісту наведеної норми свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Закриття провадження у справі допускається за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» (заява №48553/99) від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (заява №28342/95) констатовано існування усталеної практики конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» (заява №24465/04) одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Водночас, ЄСПЛ констатує, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою за умови, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі №320/9224/17 зазначила, що «Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі» (пункти 26, 27).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №761/7978/15-ц зазначено, що «необхідність застосування п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

Ініціюванням нового судового процесу позивач ставить за мету повторно довести існування боргів колишнього подружжя та виконання за ними зобов`язань одним із подружжя, обґрунтовуючи новими доказами виконання зобов`язань з метою їх поділу та покладення обов`язку на іншого з колишнього подружжя компенсації його половини згідно СК України.

Такі дії порушують принципи правової визначеності та остаточності судового рішення, які є гарантією для іншої сторони спору від необґрунтованих спроб у будь-який спосіб домогтися покладення на неї зобов`язань, за якими вже було ухвалене судове рішення про відмову в цьому. Не може переглядатися в новому проваджені вирішений в судовому порядку спір між сторонами лише з наданням нових доказів, оскільки правом на доведення існування порушеного права і його захист позивач використовував в попередньому провадженні, діяв на власний розсуд та ніс ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням процесуальних дій, зокрема, щодо належного доказування та подання для цього належних і допустимих доказів, які суд у попередній справі вважав недостатніми для ухвалення рішення на користь ОСОБА_1 .

Отже, із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції приходить висновку про те, що у справі №727/11966/21 необхідно закрити провадження в зв`язку з набранням законної сили рішення суду у справі №727/6374/17, постановленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Задовольняючи позов та стягуючи з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 178 942,95 грн суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, невірно визначився з матеріально-правовою вимогою, не звернув увагу на тотожність предмета спору між тими самими сторонами, що врегульовані аналогічними нормами матеріального права, чим порушив норми процесуального права, що у відповідності до ст.377 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та закриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст.255, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 травня 2022 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення в порядку зворотної вимоги частини грошових коштів закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її постановлення і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий Лисак І.Н.

Судді: Височанська Н.К.

Владичан А.І.