Номер провадження: 22-ц/813/6045/22
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Цюри Т.В.,

суддів Гірняк Л.А., Комлевої О.С.,

За участю секретаря судового засідання: Мілєвої М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання бездіяльності щодо ненадання тимчасового житла та зобов`язання надати тимчасове житло як внутрішньо переміщеній особі,-

ВСТАНОВИВ:

08 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання бездіяльності щодо ненадання тимчасового житла та зобов`язання надати тимчасове житло як внутрішньо переміщеній особі (а.с.1-5).

30 листопада 2021 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси позовні вимоги ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання бездіяльності щодо ненадання тимчасового житла залишено без задоволення (а.с.132- 138).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд скасувати судове рішення від 30.11.2021 року повністю та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі (а.с.143-145).

15 червня 2022 року Одеським апеляційним судом отримано відзив Виконавчого комітету Одеської міської ради на апеляційну скаргу. У поданому відзиві відповідач вказує, що апеляційна скарга не містить достатньо обґрунтованих підстав для скасування оскаржуваного рішення суду та з огляду на вказане, просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін (а.с.167-170).

Судове засідання призначено на 17 листопада 2022 року об 14 год 00 хв.

Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справі від сторін до суду не надходило.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, ненадання жодних доказів щодо існування підстав для відкладення розгляду справи, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу у відсутності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходив з того, що надання житлових приміщень для тимчасового проживання внутрішньо переміщеним особам можливо виключно відповідно до Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання № 422 від 31 березня 2004 року за винятком особливостей, визначених Порядком формування фондів житла для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб від 26 червня 2014 року № 582.

Отже, надання тимчасового житла для проживання внутрішньо переміщених осіб належить до компетенції відповідних житлових комісій з обліку внутрішньо переміщених осіб та надання житлових приміщень для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб.

Станом на момент подачі позовної заяви ОСОБА_1 08.10.2020 року, житлова комісія з обліку внутрішньо переміщених осіб та надання житлових приміщень для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб у м. Одеса створена не була.

Також, суд першої інстанції керувався тим, що відсутність порушеного права й інтересу, що встановлюється під час розгляду справи по суті, є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи вважає, що вказані висновки суду першої інстанції є правильними з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що в обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона є внутрішньо переміщеною особою, у квітні 2020 року звернулась до Одеської міської ради із заявою про надання їй приміщення для тимчасового проживання, на свою заяву отримала відповідь, у якій були зазначені нормативно-правові акти, якими врегульовано порядок надання тимчасового житла для проживання внутрішньо переміщених осіб. Вказує, що зазначена відповідь свідчила про те, що її заява взагалі не була розглянута по суті.

Також вбачається, що ОСОБА_1 взята на облік, як внутрішньо переміщена особа за фактичним місцем проживання: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою УПСЗН Приморського району м. Одеси від 11.03.2020 року № 5105-.

Відповідно до листа Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради від 07.07.2021 року вбачається, що ОСОБА_1 управлянням соціального захисту населення в Приморському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради було призначено щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, передбачену Порядком надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату комунальних послуг, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року №505 в розмірах: з 11.03.2020 року по 10.07.2020 року (з 11.03.2020 року у розмірі 442,00 грн., з 11.05.2020 221,00 грн); з 16.10.2020 року по 15.04.2021 (з 16.10.2020 року 1968,80 грн., з 01.12.2020 року 2034, 35 грн.).

Тобто, на момент подачі позовної заяви до суду ОСОБА_1 отримувала щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеній особі на покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

В свою чергу, звертаючись із апеляційною скаргою, апелянт наголошує на тому, що чинним законодавством передбачено, що органи місцевого самоврядування, в межах своїх повноважень, зокрема надають у тимчасове безоплатне користування внутрішньо переміщеним особам з комунальної власності житлові приміщення придатні до проживання (за умови оплати особою відповідно до законодавства вартості комунальних послуг). З огляду на вказане, апелянт вважає, що Виконавчий кабінет Одеської міської ради мав надати їй тимчасове житло.

Апеляційний суд, дослідивши обставини справи, вважає необґрунтованими вказані доводи апеляційної скарги та відхиляє їх з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року № 1706-VII, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно п.п. 2, 3 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Як вбачається зі змісту ч.ч. 1-4 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Підставами для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є наявність реєстрації місця проживання на території, де виникли обставини, зазначені встатті 1 цього Закону, на момент їх виникнення. Для отримання довідки внутрішньо переміщена особа має звернутися до структурного підрозділу місцевої державної адміністрації з питань соціального захисту населення за місцем фактичного проживання із заявою про отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Заява внутрішньо переміщеною особою подається особисто, а дітьми - через законного представника.

Згідно з Положенням про Департамент міського господарства Одеської міської ради затвердженого рішенням Одеської міської ради від 09.06.2021 № 295-VIII департамент є виконавчим органом Одеської міської ради, юридичною особою, має гербову печатку, штампи, бланки, рахунок в органах Державної казначейської служби.

Відповідно до п.1 Положення про Виконавчий комітет Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 30.01.2019 № 4186-VII виконавчий комітет Одеської міської ради є виконавчим органом Одеської міської ради, який створюється радою на період її повноважень відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Статуту територіальної громади м. Одеси та Регламенту Ради.

Згідно з п. 1.3 вказаного Положення про виконавчий комітет, Виконавчий комітет Одеської міської ради є юридичною особою, має гербову печатку, бланки та штампи, має рахунки в органах Державної казначейської служби України та установах банків, набуває від свого імені майнові та особисті немайнові права, несе обов`язки, може бути позивачем і відповідачем в судах, зокрема звертатись до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функції місцевого самоврядування.

Отже, є правильними висновки першої інстанції про те, що виконавчий комітет Одеської міської ради та Департамент міського господарства Одеської міської ради є окремими виконавчими органами Одеської міської ради.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до обставин справи, на момент подачі позовної заяви до суду ОСОБА_1 отримувала щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеній особі на покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Вказане підтверджується листом Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради від 07.07.2021 року вбачається, що ОСОБА_1 управлянням соціального захисту населення в Приморському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради було призначено щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, передбачену Порядком надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату комунальних послуг, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року №505 в розмірах: з 11.03.2020 року по 10.07.2020 року (з 11.03.2020 року у розмірі 442,00 грн., з 11.05.2020 221,00 грн); з 16.10.2020 року по 15.04.2021 (з 16.10.2020 року 1968,80 грн., з 01.12.2020 року 2034, 35 грн.).

Апеляційний суд наголошує, що відповідно до Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 422 надання внутрішньо переміщеним особам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб здійснюється відповідно до цього Порядку, за винятком особливостей, визначених Порядком формування фондів житла для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 червня 2014 року № 582.

Згідно з Порядком формування фондів житла для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб № 582 внутрішньо переміщеній особі та членам її сім`ї безоплатно надається житлове приміщення з фондів житла для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб за місцем фактичного проживання/перебування в межах території обслуговування районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських рад, в яких зазначені особи та члени їх сімей перебувають на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб.

Надання житлових приміщень для тимчасового проживання внутрішньо переміщеним особам можливо виключно відповідно до Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання № 422 від 31 березня 2004 року за винятком особливостей, визначених Порядком формування фондів житла для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб від 26 червня 2014 року № 582.

Виходячи із викладеного, надання тимчасового житла для проживання внутрішньо переміщених осіб належить до компетенції відповідних житлових комісій з обліку внутрішньо переміщених осіб та надання житлових приміщень для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб.

Судом першої інстанціїбуло вірно встановлено, що станом на момент подачі позовної заяви ОСОБА_1 - 08.10.2020 року, житлова комісія з обліку внутрішньо переміщених осіб та надання житлових приміщень для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб у м. Одеса створена не була.

В свою чергу, 23 вересня 2021 року рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради № 298 «Про створення житлової комісії з обліку внутрішньо переміщених осіб та надання житлових приміщень для тимчасового проживання внутрішньо переміщеним особам» створено житлову комісію з обліку внутрішньо переміщених осіб та надання житлових приміщень для тимчасового проживання внутрішньо переміщеним особам і затверджено її склад та Положення про житлову комісію з обліку внутрішньо переміщених осіб та надання житлових приміщень для тимчасового проживання внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням наведених вище обставин справи та норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність на час звернення до суду порушеного права чи інтересу позивача.

Апеляційний суд роз`яснює, що позивач , при цьому, не позбавлена права звернутися із відповідною заявою про надання у тимчасове користування їй, як внутрішньо переміщеній особі, житлового приміщення для проживання після створення Житлової комісії з обліку внутрішньо переміщених осіб та надання житлових приміщень для тимчасового проживання внутрішньо переміщеним особам

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання бездіяльності щодо ненадання тимчасового житла та зобов`язання надати тимчасове житло як внутрішньо переміщеній особі- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28.11.2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду Т.В. Цюра

О.С. Комлева

Л.А. Гірняк