ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5805/22 Справа № 183/4367/21 Суддя у 1-й інстанції - Сорока О. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування грошових коштів, взятих на зберігання,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_3 .

За життя батько позивачки, будучи керівником, а фактично власником заснованого ним СФГ «Урожайне» в с.Знаменівка Новомосковського р-ну, накопичив значну кількість матеріальних цінностей, грошових коштів, нерухомого майна та техніки.

Так, усі грошові кошти в іноземній валюті та гривні зберігалися в належному ОСОБА_3 житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Про те, що цінності і грошові кошти ОСОБА_3 зберігає у своєму домоволодінні було відомо позивачці, її матері, батьку та його знайомій ОСОБА_4 .

ОСОБА_3 , на день смерті, перебував у Дніпропетровській обласній клінічній лікарні ім.Мечникова, а тому за його будинком доглядала його знайома ОСОБА_4 , яка працювала головним бухгалтером в очолюваному ним СФГ «Урожайне».

ОСОБА_2 , перебуваючи на час смерті ОСОБА_3 в належному йому домоволодінні й дізнавшись про смерть останнього, самовільно забрала усі його цінності і грошові кошти у гривні та доларах США, оскільки вважала, що вона має право на частку цих грошей, як його цивільна дружина в порядку спадкування.

Також позивачка вказувала, що ОСОБА_2 пояснила, що 26 грудня 2017 року вона, дізнавшись про смерть ОСОБА_3 , маючи вільний доступ до домоволодіння померлого, дійсно забрала на зберігання 100 000 доларів США.

30 грудня 2017 року ОСОБА_2 , на вимогу позивачки, із взятих 100 000 доларів США повернула їй 60 000 доларів США, про що написала відповідну розписку.

Стосовно решти належних ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 40 000 доларів США ОСОБА_2 30 грудня 2017 року написала розписку, що вона бере ці грошові кошти на зберігання і зобов`язується повернути їх позивачці, після отримання нею свідоцтва про право на спадщину, після смерті батька.

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом про встановлення факту проживання зі ОСОБА_3 однією сім`єю та визнання за нею права на спадкування Ѕ частки, належного ОСОБА_3 майна, як його цивільній дружині. Між тим, рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2018 року у справі №183/731/18 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2

19 червня 2019 року позивачка, як єдина спадкоємиця за законом, отримала свідоцтво про право власності на спадкове майно.

Таким чином, позивач вважала себе спадкоємцем взятих на зберігання грошових коштів ОСОБА_2 , й наполягала, що вони належали ОСОБА_3 .

У зв`язку з чим, ОСОБА_1 просила суд витребувати у відповідача взяті на зберігання грошові кошти у сумі 40 000 доларів США, зобов`язавши їх передати позивачці у такому ж розмірі.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2022 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про витребування грошових коштів, взятих на зберігання.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а оскаржуване рішення суду скасувати з ухваленням нового судового рішення по суті даного спору, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження обставин щодо укладення договору зберігання, позивачем надано розписку підписану 30 грудня 2017 року обома сторонами, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 взяла на зберігання грошові кошти ОСОБА_3 у сумі 40 000 доларів США та зобов`язалася повернути ці кошти ОСОБА_1 після отримання від неї договору дарування на квартиру в АДРЕСА_2 (а.с. 19).

Також судом установлено, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2018 року у справі №183/731/18, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 травня 2019 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 про встановлення факту проживання зі ОСОБА_3 однією сім`єю та визнання за нею права на спадкування Ѕ частки майна, належного ОСОБА_3 , як його цивільній дружині.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що розписка, яку позивач вважає договором зберігання, містить умову щодо укладення договору дарування квартири в АДРЕСА_2 , за виконання якої ОСОБА_2 зобов`язалася повернути кошти ОСОБА_1 . Однак, будь-яких доказів виконання такої умови договору обома сторонами, суду не подано. При цьому, вказував, що умови розписки від 30 грудня 2017 року не мітять необхідних даних, за якими можливо визначити ОСОБА_1 поклажодавцем, або спадкоємцем майна (грошових коштів) поклажодавця, а тому дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі.

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частинами першою, третьою статті 937 ЦК України передбачено, що договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що за загальним правилом, договір зберігання є реальним, тобто, вважається укладеним з моменту передачі поклажодавцем речі зберігачу.

Розписка, квитанція або інший документ є документом, який видається зберігачем поклажодавцю за договором зберігання, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання зберігачем від поклажодавця певної речі (речей).

Особа, яка має боргову розписку, в якій немає даних про позикодавця, вважається позикодавцем при відсутності належних і допустимих доказів, визначених частиною другою статті 76 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документа, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє (рішення правоохоронних органів тощо).

Такий правовий висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №583/97/19 (провадження №61-13172св19).

Так, доводи апеляційної скарги про те, що факт зберігання відповідачем грошових коштів ОСОБА_3 у сумі 40 000 доларів США підтверджується розпискою заслуговують на увагу, з наступних підстав.

У справі, яка переглядається, установлено, що у ОСОБА_1 знаходиться розписка ОСОБА_2 про те, що 30 грудня 2017 року остання взяла на зберігання грошові кошти ОСОБА_3 у сумі 40 000 доларів США. Факт того, що вказана розписка написана ОСОБА_4 особисто ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні не заперечували.

Правовідносини, що витікають з договорів зберігання та договорів позики, передбачають передачу однією стороною іншій майно (кошти) на строк, після закінчення якого вони підлягають поверненню.

Договір зберігання, як і договір позики, є реальним, тобто, вважається укладеним з моменту передачі речей чи грошових коштів та обов`язковим для виконання сторонами; факт передачі коштів посвідчується розпискою, квитанцією або іншим документом, який засвідчує не тільки отримання зберігачем чи позикодавцем відповідно певної речі (коштів) від кредитора (позикодавця чи поклажодавця), а й підтверджує як укладення цих договорів так і їх умови.

Основна ж відмінність позики від зберігання полягає в тому, що за договором позики право власності переходить до позичальника, а згідно з договором зберігання зберігач не має права здійснювати права власника стосовно речі, не може розпоряджатися нею, а має її просто зберігати.

Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати у своїй постанові від 19 травня 2021 року у справі №128/891/20-ц, у якій предметом розгляду були правовідносини, що витікають з договору позики, дійшов висновку, що за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Особа, яка має боргову розписку, в якій немає даних про позикодавця, вважається позикодавцем при відсутності належних і допустимих доказів, визначених частиною другою статті 76 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документа, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє (рішення правоохоронних органів тощо).

Порівнюючи правовідносини, що витікають з договорів зберігання та договорів позики, слід зазначити, що обидва передбачають передачу однією стороною іншій майно (кошти) на строк, після закінчення якого вони підлягають поверненню. Договір зберігання, як і договір позики є реальним, тобто, вважається укладеним з моменту передачі речей чи грошових коштів та обов`язковим для виконання сторонами; факт передачі коштів посвідчується розпискою (квитанцією або іншим документом, який засвідчує не тільки отримання зберігачем чи позикодавцем відповідно певної речі (коштів) від кредитора (позикодавця чи поклажодавця), а й підтверджує як укладення цих договорів так і їх умови.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висловлену у вищевказаній постанові позицію про те, що особа, яка має боргову розписку, в якій немає даних про позикодавця, вважається позикодавцем, можливо застосувати до правовідносин зберігання, зокрема, особа, яка має боргову розписку, в якій немає даних про поклажодавця, вважається поклажодавцем за відсутності належних і допустимих доказів, визначених ч.2 ст.76 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документа, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє (рішення правоохоронних органів тощо).

Оскільки у справі відсутні належні і допустимі докази, визначені ч.2 ст.76 ЦПК України, що спростовують зміст даного боргового документа, або докази неправомірного заволодіння ОСОБА_1 розпискою ОСОБА_2 (рішення правоохоронних органів щодо цього відсутнє), ОСОБА_1 , яка має розписку, в якій немає даних про поклажодавця (кредитора), вважається поклажодавцем.

Відповідно до статті 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Згідно зі статтею 949 ЦК України зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 09 липня 2019 року направила письмову вимогу ОСОБА_2 про повернення їй грошових коштів ОСОБА_3 у сумі 40 000 доларів США як єдиній спадкоємиці, проте взяті на зберігання кошти відповідач не повернула.

З огляду на вищевикладене, наявність у розписці умови щодо укладення договору дарування квартири в АДРЕСА_2 , за виконання якої ОСОБА_2 зобов`язалася повернути кошти ОСОБА_1 , не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки даною розпискою підтвержується факт взяття ОСОБА_2 на зберігання грошових коштів ОСОБА_3 у сумі 40 000 доларів США, а отже, згідно з договором зберігання, зберігач не має права здійснювати права власника стосовно речі та не може розпоряджатися нею, а має її просто зберігати.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що місцевий суд не встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим доказам у їх сукупності, не навів обґрунтованих мотивів покладених в основу судового рішення, в результаті чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні даного позову в повному обсязі.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, оскільки судом установлено, а стороною відповідача не спростовано факт того, що ОСОБА_2 взяла на зберігання грошові кошти ОСОБА_3 у сумі 40 000 доларів США, при цьому, незважаючи на пред`явлену ОСОБА_1 09 липня 2019 року вимогу про повернення коштів, взяті на зберігання кошти не повернула, а отже останні підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 як єдиної спадкоємиці ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заявлених позовних вимог.

Водночас, згідно вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 28 640 грн 00 коп.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування грошових коштів, взятих на зберігання задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), взяті на зберігання грошові кошти в сумі 40 000 (сорок тисяч) доларів США, зобов`язавши її передати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) ці грошові кошти в сумі 40 000 (сорок тисяч) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 28 640 (двадцять вісім тисяч шістсот сорок) грн 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова