Постанова

Іменем України

30 червня 2022 року

м. Київ

справа № 570/2828/18-ц

провадження № 61-439св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - ОСОБА_3 , на постанову Рівненського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Хилевич С. В., Гордійчук С. О., Шимків С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів попередніх інстанцій

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частини майна.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з січня 1997 року сторони перебували у сімейних відносинах без шлюбу. З 22 червня 1999 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі. У вересні 1998 року ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу набуто право власності на недобудований житловий будинок, а також земельну ділянку під ним, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

З січня 1998 року сторони разом вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільно вирішували всі побутові питання, набували майно, спільно проводили добудову та реконструкцію будинку, а також добудовували надвірні будівлі, займалися благоустроєм земельної ділянки, хоча будинок і був набутий на ім`я відповідачки до офіційного укладання шлюбу. Зокрема, в спірному будинку за час шлюбу зроблений капітальний ремонт, будинок збільшився у розмірах за рахунок прибудови. Детальний опис здійснених ним робіт викладений у Переліку робіт, матеріалів та обладнання від 30 травня 2018 року. Також стверджує, що реконструкція, ремонт спірного будинку, прибудова й благоустрій земельної ділянки здійснені не лише за рахунок спільних коштів подружжя, а й за його особисті кошти, тобто вартість будинковолодіння збільшилася і за рахунок його особистих трудових та грошових затрат, а отже, будинок та земельна ділянка, на якій він розташований, є об`єктами спільної сумісної власності.

Крім іншого, за період перебування в зареєстрованому шлюбі вони набули у власність земельну ділянку, розміщену на території Кам`янської сільської ради Роздільнянського району Одеської області яка, на його думку, також є спільною сумісною власністю подружжя.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати недобудований житловий будинок АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя; визнати за ним право власності на 1/2 частини недобудованого житлового будинку АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,25 га; визнати за сторонами право власності по 1/2 частини земельної ділянки площею 0,48 га, з яких 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і 0,23 га для ведення особистого підсобного господарства, що розміщена на території Кам`янської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, державний акт ОД-900.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 30 червня 2021 року у складі суді ОСОБА_4 позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,48 га на АДРЕСА_3 (для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель - 0,25 га, для ведення особистого підсобного господарства - 0,23 га). Припинено право власності ОСОБА_1 на 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,48 га.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,48 га на АДРЕСА_3 (для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель - 0,25 га, для ведення особистого підсобного господарства - 0,23 га).

У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що земельна ділянка площею 0,48 га на території Кам`янської сільської ради Роздільнянського району Одеської області є об`єктом спільної сумісної власності, що визнається учасниками справи за змістом заяв по суті.

Водночас у матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 брав участь коштами, або працею у покращенні будинковолодіння та земельної ділянки на якій воно розташоване. Висновок експерта від 25 січня 2021 року № 200817/1_ФМ не є доказом істотності збільшення вартості спірного нерухомого майна та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження того, що він брав участь коштами або працею в описаних у вказаному висновку покращеннях майна.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року рішення суду першої інстанції в частині визнання недобудованого житлового будинку та земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя і визнання права власності на 1/2 частини недобудованого житлового будинку та земельної ділянки, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Визнано недобудований житловий будинок АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини недобудованого житлового будинку АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0, 25 га, на якій знаходиться будинок. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що за висновком експерта у судовій будівельно-технічній експертизі від 25 січня 2021 року № 200817/1_ФМ ступінь готовності спірного будинку становить 100 % (на момент укладення договору купівлі-продажу - 76 %), а вартість незавершеного будівництвом житлового будинку на АДРЕСА_1 з часу купівлі (11 вересня 1998 року) до 01 червня 2018 року збільшилась на 1 550 441,00 грн. Тобто, незважаючи на інфляційні процеси і певне здешевлення національної валюти України з часу виникнення спірних правовідносин та до моменту розірвання шлюбу, вартість спірного житлового будинку безумовно істотно збільшилася. Цю обставину необхідно розуміти так, що збільшення його вартості відбулося саме за рахунок грошових затрат обох сторін як подружжя і особисто позивача.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У січні 2022 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Рівненського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року, в якій просить скасувати вказане судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. У касаційній скарзі вказує на те, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішення не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 129/2115/15-ц, від 24 квітня 2019 року в справі № 285/4671/15-ц, від 02 грудня 2020 року в справі № 444/372/18, від 02 грудня 2020 року в справі № 288/1718/19, від 27 січня 2021 року в справі № 332/4629/15, від 19 березня 2021 року в справі № 640/2851/13-ц, від 24 березня 2021 року в справі № 161/17237/19, від 14 квітня 2021 року в справі № 177/2087/16-ц, від 10 червня 2021 року в справі № 462/1305/16-ц, від 12 серпня 2021 року в справі № 438/1673/13-ц, від 01 вересня 2021 року в справі № 361/6598/17, від 22 вересня 2021 року в справі № 129/2115/15-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15-ц.

Крім того, у касаційній скарзі як на підставу для оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України(якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме: судом апеляційної інстанції не досліджено належним чином наявність обставин, з якими приписи статті 62 СК України пов`язують можливість віднесення майна одного з подружжя до спільної сумісної власності, а висновки суду про наявність у цій цивільній справі таких обставин не ґрунтуються на досліджених доказах та з`ясованих обставинах у справі.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі Колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Ткачука О. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., від 27 січня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи, надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

09 лютого 2022 року справа надійшла до суду касаційної інстанції.

У зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Ткачука О. С., на підставі розпорядження від 20 червня 2022 року № 769/0/226-22 здійснено повторний автоматизований розподіл справи між суддями, справу передано раніше визначеному складу суду: Ступак О. В. (доповідач), Погрібний С. О., Гулейков І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, у межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Обставини, встановлені судами

11 вересня 1998 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (після одруження - ОСОБА_2 ) укладений договір купівлі-продажу недобудованого житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського та районного нотаріального округу Кострикіним В. І., зареєстрований у Реєстрі за № 9678, за адресою: АДРЕСА_1 . Готовність недобудованого житлового будинку становила 76 % (пункт 3 договору купівлі-продажу). Продаж вчинено за 15 562,00 грн.

Цього ж дня між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського та районного нотаріального округу Кострикіним В. І., зареєстрований у Реєстрі за № 9681. Згідно з пунктом 1.1. договору купівлі-продажу ОСОБА_2 придбала земельну ділянку площею 0,25 га, розміщену на землях, що знаходяться у віданні Великоомелянської сільської ради, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель - 0,18 га, ведення особистого підсобного господарства - 0,07 га (Державний акт на право приватної власності на землю, виданий 27 березня 1998 року Великоомелянською сільською радою народних депутатів на підставі рішень Великоомелянської сільської ради народних депутатів від 22 серпня 1996 року № 185, 30 січня 1998 року № 350 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 5337). Продаж вчинено за 919,10 грн. (пункт 2.1 договору купівлі-продажу).

17 червня 1999 року розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , про що в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблений актовий запис № 64.

22 червня 1999 року Великоомелянською сільською радою Рівненського району Рівненської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2018 року у справі № 570/5005/17, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року, шлюб між сторонами розірвано.

З висновку судової будівельно-технічної експертизи від 25 січня 2021 року № 200817/1_ФМ:

1) будівельно-технічні властивості, характеристики незавершеного будівництвом житлового будинку на АДРЕСА_1 , є такими: площа забудови будинку становить 175,7 кв. м; загальна - 228 кв. м; житлова - 93,3 кв. м; ступінь готовності будинку становить 100 %;

2) ринкова вартість домоволодіння становить 1 814 334,00 грн, у тому числі земельної ділянки - 250 300,00 грн; житлового будинку, надвірних будівель і споруд - 1 564 034,00 грн;

3) вартість незавершеного будівництвом житлового будинку з часу купівлі (11 вересня 1998 року) до 01 червня 2018 року з урахуванням того, що були проведені роботи, описані в додатку до клопотання, Переліку робіт, матеріалів та обладнання від 30 травня 2018 року, збільшилась на 1 550 441,00 грн.

Нормативно-правове обґрунтування

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначено статтею 60 СК України, а також статтями 24, 25 КпШС України.

За змістом статті 24 КпШС Українимайно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Указана норма закріплена також у частині першій статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Частиною першою статті 62 СК Українипередбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності сукупності двох факторів:

1) істотність збільшення вартості майна;

2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами.

Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості саме по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

При посиланні на вимоги статті 62 СК Українияк на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).

Зміст статті 60 СК Українисвідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим ця презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

У справі, яка переглядається, саме на позивача покладається обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України, оскільки спростовується презумпція особистої приватної власності відповідача.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини спору, надавши належну оцінку поданим сторонам письмовим доказам, поясненням сторін та показанням свідків, зробив обґрунтований висновок про те, що частина домоволодіння, щодо якої здійснювалися суттєві добудови та поліпшення є спільною сумісною власністю подружжя і вартість спірного домоволодіння після такого поліпшення істотно збільшилася саме внаслідок спільних трудових та грошових ресурсів подружжя, а тому обґрунтовано визнав за позивачем право власності на 1/2 частини спірного майна.

Судом надано відповідну правову оцінку висновку судової будівельно-технічної експертизи від 25 січня 2021 року № 200817/1_ФМ, досліджено обставини щодо здійснення сторонами справи добудов та поліпшення житлових і побутових умов у спірному домоволодінні.

Враховуючи те, що на час придбання ОСОБА_2 спірного будинку він був у стані 76 % готовності, а позивач надав переконливі, належні, допустимі та достатні докази на підтвердження того, що його внесок у будівництво спірного нерухомого майна у розумінні частини першої статті 62 СК Україниє вагомим для визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спірного житлового будинку та, відповідно, земельної ділянки, спільною сумісною власністю подружжя та їх поділ.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішення не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 129/2115/15-ц, від 24 квітня 2019 року в справі № 285/4671/15-ц, від 02 грудня 2020 року в справі № 444/372/18, від 02 грудня 2020 року в справі № 288/1718/19, від 27 січня 2021 року в справі № 332/4629/15, від 19 березня 2021 року в справі № 640/2851/13-ц, від 24 березня 2021 року в справі № 161/17237/19, від 14 квітня 2021 року в справі № 177/2087/16-ц, від 10 червня 2021 року в справі № 462/1305/16-ц, від 12 серпня 2021 року в справі № 438/1673/13-ц, від 01 вересня 2021 року в справі № 361/6598/17, від 22 вересня 2021 року в справі № 129/2115/15-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15-ц.

У зазначених постановах Верховного Суду сформульовано висновки щодо застосування статті 62 СК України.

На предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Посилання касаційної скарги на неврахування висновків Верховного Суду є безпідставними, оскільки у розглядуваній справі, та справах, наведених як приклади, встановлено різні фактичні обставини. Висновки судів по суті вирішення спору узгоджуються з судовою практикою Верховного Суду у цій категорії справ, яка є сталою та сформованою, відмінність правових результатів вирішенні конкретних справ обумовлена різністю фактичних обставинах, встановлених у кожній конкретній справі.

З урахуванням установлених у цій справі обставин, відсутні підстави для висновку, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовані норм матеріального права, а саме положення статті 62 СК України.

Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень СК Україниу різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не є підставою для скасування оскаржуваних рішення, оскільки у цій справі судами правильно застосовані норми матеріального права.

Не заслуговують на увагу і доводи касаційної скарги, що апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК Україниє підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд, оскільки оскаржувана постанова прийнята на основі повно і всебічно встановлених обставин, на які сторони посилалися як на підстави своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість.

Отже, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли своє підтвердження.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, судове рішення відповідає вимогам вмотивованості.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний