Справа № 191/2920/21
Провадження № 2/191/954/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
05 липня 2022 року м. Синельникове Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Прижигалінської Т.В.
за участю секретаря Лобової Ю.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Синельникове Дніпропетровської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
Позивач звернувся до суду з позовною заявою, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 05 вересня 2008 року належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 є його колишньою дружиною, з якою він не спілкується з часу їх розлучення, тобто з травня 2017 року. На даний час в належному позивачу будинку відповідач зареєстрована, але з 16 травня 2017 року за місцем реєстрації не проживає, участі в утриманні будинку не приймає, комунальні послуги не сплачує, її особистих речей в будинку немає. Вважає, що реєстрація в будинку створює йому перешкоди у розпорядженні будинком. Позивач просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування вищезазначеним житловим будинком.
До початку судового засідання позивач надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі, надає згоду на заочний розгляд справи.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, до суду було повернуто поштовий конверт з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Згідно ч.1 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
Отже, відповідач свій обов`язок щодо повідомлення суду про зміну місця проживання не виконала, у звязку з чим суд вважає за необхідне провести заочний розгляд справи.
Під час судового розгляду справи по суті судом були оглянуті письмові докази по справі.
Таким чином, суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Факт належності позивачу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується копією договору купівлі-продажу будинку від 05 вересня 2008 року, а також копією Витягу з Реєстру права власності на нерухоме майно від 23 жовтня 2008 року.
Згідно повідомлення виконавчого комітету Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області №1700/01-23 від 20 вересня 2021 року, а також копії довідки Центру надання адміністративних послуг №1873 від 02 вересня 2021 року відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Як вбачається з копії довідки Центру надання адміністративних послуг №1872 від 02 вересня 2021 року відповідач ОСОБА_2 за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає з 16 травня 2017 року.
Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач ОСОБА_2 є його колишньою дружиною і припинила з ним сімейні відносини, однак жодних належних і допустимих доказів цьому факту суду надано не було.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Позивач не надав суду як доказів укладення шлюбу між ним і відповідачем, так і доказів розірвання шлюбу.
Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Позивачем вищезазначений житловий будинок був придбаний на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 05 вересня 2008 року.
Отже, надання суду доказів щодо часу перебування сторін в шлюбних правовідносинах у даному випадку є необхідним, оскільки у тому разі, якщо придбання житлового будинку відбулося під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, це може свідчити про те, що вказаний будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, що у такому випадку унеможливлює визнання відповідача такою, що втратила право користування ним.
Крім того, позивач, обгрунтовуючи свої позовні вимоги, посилається на ст.405 ЦК України, частина 2 якої передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Однак жодних належних і допустимих доказів того, що відповідач в спіроному житловому будинку не проживає без поважних причин, суду також надано не було.
У довідці Центру надання адміністративних послуг №1872 від 02 вересня 2021 року зазначений лише факт непроживання відповідача за місцем реєстрації з 16 травня 2017 року, однак з неї не вбачаються причини такого непроживання.
Отже, позовні вимоги є недоведеними належними і допустимими доказами.
Таким чином, суд не вважає наявність фактів, якими позивач обгрунтовує свої позовні вимоги, встановленою і у задоволенні позовних вимог слід відмовити.
Оскільки у задоволенні позову відмовлено, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в розмірі 908,00 грн. не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.405 ЦК України, ст.ст.7, 10, 13, 263, 264, 265, 280, 281, 282 ЦПК України, суд,-
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.
На заочне рішення протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення позивачем може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, а у разі її подання після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Суддя Т. В. Прижигалінська