№ 201/9467/21
провадження 2/201/668/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі правопорушенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 20 вересня 2021 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі адміністративним правопорушенням, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилаються на те, що

21 червня 2020 року в результат скоєння дорожньо-транспортної пригоди відповідач спричинив позивачеві тілесні ушкодження, про що свідчить висновок судової-медичної експертизи. Вказаним правопорушенням йому заподіяно матеріальну і моральну шкоду.

Позивач звернувся з цим питанням про відшкодування їй матеріальної шкоди до відповідача, яку той відшкодував, але по моральній шкоді відшкодування майже не відбулося, надана лише менша частина того, що вказував позивач, тобто фактично отримана відмова. Матеріальна шкода повинна відшкодовуватися повністю в межах фактичних витрат. Моральну шкоду, як вважає позивач, повинен відшкодовувати також відповідач в повному обсязі і просили стягнути з цих відповідача всю вказану шкоду, грошові кошти, задовольнивши позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та/або його представник в судове засідання повторно не з`явилися, про слухання справи повідомлялися належним чином, проти позовних вимог, викладених обставин і задоволення позову заперечували, вказавши на те, що матеріалами кримінальної та адміністративної справи не доведена їх вина в завданні вказаної позивачем всієї шкоди, матеріальну шкоду відповідач на вимогу позивача виплатив всю і претензій тут немає, вимоги позивача про моральну шкоду безпідставні і не доведені, фактично просили розглянути справу за наявними матеріалами справи по закону з урахуванням відзиву на позов. Причини їх неявки в судове засідання судом визнаються не поважними і оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи та недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки належних доказів (будь-яких) на підтвердження причини відсутності в засіданні вказані особи не надавали (а надана роздруківка з невідомого сайту не є доказом). На даній стадії слухання суд вважає помилковим перенесення слухання в справі з мотивів зайнятості представника, коронавірусної ситуації в країні, оскільки суди працюють, таке перенесення (відкладення) слухання справи можливе за умови, якщо не вирішені всі інші питання (а вони вирішені), не розглянуті клопотання (а вони розглянуті), не з`ясовані доповнення, заяви і клопотання (з`ясовані) та інш., від яких залежить можливість її розгляду; при цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто може перешкоджати вирішенню цієї справи. Посилання представника на те, що його неявка /чи адвоката/ на даній стадій процесу у цій справі може вплинути на результати розгляду цієї цивільної справи, протирічить названому; навіть якщо зайнятий в іншому судовому процесі представник (адвокат), то сам відповідач зобов`язаний був з`явитися в судове засідання, чого він з не поважних причин не зробив. Отже, суд вважає можливим розгляд справи далі.

З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що 21 червня 2020 року в районі перехрестя вул. Космічна та вул. Кодацький узвіз в м. Дніпрі, водій автомобіля «Мітсубісі», державний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , при зміні напрямку руху та повороті праворуч скоїв зіткнення з велосипедом «Джи міні», під керуванням велосипедиста ОСОБА_1 . Внаслідок даного ДТП велосипедист ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримав тілесні ушкодження.

22 червня 2020 року за фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001266 та розпочато досудове розслідування. 25 серпня 2020 року кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0001266, було закрито.

24 вересня 2020 року Жовтневий районний суд виніс постанову по справі № 201/8652/20, в якій судом було встановлено, що своїми діями водій автомобіля «Мітсубісі», державний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 порушив п. 10.1 Правил дорожнього руху України, спричинивши матеріальний збиток та механічні пошкодження зазначеним транспортним засобам, крім того тілесних ушкоджень зазнав ОСОБА_1 . Водія ОСОБА_2 визнали винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, проте адміністративну справу закрили у зв`язку зі збігом строку притягнення до адміністративної відповідальності.

В результаті даної ДТП велосипедист ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у виді перелому лівої стегнової кістки зі зміщенням тазу. ОСОБА_1 перебував на стаціонарі в КУ «ДГКБ № 16» ДОС відділення політравми з 21 червня 2021 року по 15 липня 2021 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини (п. 4 Постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»).

Отже, позивач має підстави для відновлення свого порушеного права і одержання грошової компенсації за спричинену йому шкоду. Позивач вирішив відновити своє порушене право шляхом одержання грошової компенсації за спричинену йому моральну шкоду. Законодавством України не визначено ні порядку, ні обов`язку для жодної зі сторін даного спору на його досудове врегулювання. Заходи, які вживалися сторонами даної справи на стадії досудового врегулювання даного спору, не досягли очікуваного результату, і спір в досудовому порядку не було вирішено.

При визначенні розміру моральної шкоди позивач виходить з того, що його здоров`ю було заподіяно значну шкоду, він зазнав фізичного болю та страждань. Позивач витратив багато часу, значних коштів та зусиль для відновлення попереднього стану, що підтверджується фіскальними чеками витраченими на лікування у сумі 27 868. 41 грн.. Внаслідок отриманої травми ОСОБА_1 не може повноцінно працювати, позивач не в змозі піднімати важкі предмети, повноцінно виконувати фізичні роботи, які зазвичай виконував до отримання травми. Позивач оцінює розмір грошового відшкодування завданої йому моральної шкоди у грошовому еквіваленті - 150 000 грн. (сто тисяч гривень). Такий розмір, на його думку, є розумним і справедливим і зможе хоча б частково допомогти в організації свого життя.

Станом на дату настання ДТП, відповідальність водія ОСОБА_2 за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована в Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» згідно полісу, який діяв на момент настання ДТП станом на 21 червня 2020 року. ТДВ «СК «Кредо» відповідно до законодавства, повинна компенсувати страхові виплати, зокрема: 27 868.41 грн. витрати на лікування; 3 935.88 грн. тимчасова втрата працездатності; 1 590.21 грн. моральної шкоди. Станом на дату подачі цього позову та його розгляду жодних виплат страховик не здійснив. Позивачем також понесені витрати на професійну правничу допомогу при розгляді справи в суді першої інстанції .

Отже, позивач звернувся з питанням відшкодування вказаної моральної шкоди до відповідача, але фактично отримав відмову. Позивач вважає, що вказану заявлену шкоду повинен відшкодовувати саме відповідач в повному обсязі, в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно 21 червня 2020 року в районі перехрестя вул. Космічна та вул. Кодацький узвіз в м. Дніпрі, водій автомобіля «Мітсубісі», державний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , при зміні напрямку руху та повороті праворуч скоїв зіткнення з велосипедом «Джи міні», під керуванням велосипедиста ОСОБА_1 . Внаслідок даного ДТП велосипедист ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримав тілесні ушкодження.

22 червня 2020 року за фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001266 та розпочато досудове розслідування. 25 серпня 2020 року кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0001266, було закрито.

24 вересня 2020 року Жовтневий районний суд виніс постанову по справі № 201/8652/20, в якій судом було встановлено, що своїми діями водій автомобіля «Мітсубісі», державний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 порушив п. 10.1 Правил дорожнього руху України, спричинивши матеріальний збиток та механічні пошкодження зазначеним транспортним засобам, крім того тілесних ушкоджень зазнав ОСОБА_1 . Водія ОСОБА_2 визнали винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, проте адміністративну справу закрили у зв`язку зі збігом строку притягнення до адміністративної відповідальності.

Отже, за результатами розгляду справи, дослідженням матеріалів цивільної справи та адміністративних матеріалів, на думку суду, винним у вказаній дорожньо-транспортній пригоді є водій ОСОБА_2 .. При цьому порушення цим водієм правил дорожнього руху України знаходилось у прямому причинному зв`язку із наслідками у вигляді пошкодження велосипеда позивача, завданню позивачу тілесних ушкоджень, шкоди. Вказана постанова районного суду приймалася з урахуванням висновку експерта про наявність вини конкретного водія у вказаній ДТП і наявності чи відсутності порушення правил дорожнього руху з боку сторін, учасників.

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Таким чином, постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2020 року відносно водія ОСОБА_2 встановлено факт вчинення цим водієм на вказаному автомобілі адміністративного правопорушення відносно позивача; вказаною постановою суду встановлено факт завдання діями вказаної винної особи шкоди позивачу, а також наявність причинного зв`язку між винними діями цього водія та зазначеними наслідками у вигляді шкоди позивачу і відповідно винність ОСОБА_2 в завданні шкоди, ця вина встановлена і доведена.

Вказана постанова Жовтневого районного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2020 року набрала законної сили належними доказами не спростовано, а тому є достатньо підстав для звільнення позивача від доказування даного позову в частині питань чи мали місце винні дії водія ОСОБА_2 на своєму автомобілі, а саме дії, що містять в собі склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАПП, факт завдання ушкоджень позивачу, наявність причинного зв`язку між винними діями, пов`язаними з порушенням вимог Правил дорожнього руху України, цим водієм і завданням вказаної шкоди. Вказаними протиправними діями ОСОБА_1 було завдано матеріальної і моральної шкоди. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на момент скоєння вказаної ДТП застрахована була.

В результаті даної ДТП велосипедист ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у виді перелому лівої стегнової кістки зі зміщенням тазу. ОСОБА_1 перебував на стаціонарі в КУ «ДГКБ № 16» ДОС відділення політравми з 21 червня 2021 року по 15 липня 2021 року.

Згідно з ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, ..., що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.... Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому ... додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Згідно ч. 1 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обов`язків.

Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини (п. 4 Постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»).

Отже, що позивач має всі підстави для відновлення свого порушеного права і одержання грошової компенсації за спричинену йому шкоду. Позивач вирішив відновити своє порушене право шляхом одержання грошової компенсації за спричинену йому моральну шкоду. Законодавством України не визначено ні порядку, ні обов`язку для жодної зі сторін даного спору на його досудове врегулювання. Заходи, які вживалися сторонами даної справи на стадії досудового врегулювання даного спору, не досягли очікуваного результату, і спір в досудовому порядку не було вирішено.

Відповідно до ч. З ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У п. 9 постанови № 4 Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав Позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Відповідно до постанови № 5 Пленуму ВСУ від 25 травня 2001 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» остаточне рішення щодо розміру відшкодування моральної шкоди приймає суд. При визначенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен враховувати в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі Позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як зазначено в постанові КЦС ВС у справі № 447/2015/16-ц від 02 жовтня 2019 року наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв 'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

При визначенні розміру моральної шкоди позивач виходить з того, що його здоров`ю було заподіяно значну шкоду, що підтверджується встановленими постановою Жовтневого районного суду від 24 вересня 2020 року по справі № 201/8652/20, обставинами та причинами, наслідки ДТП; він зазнав фізичного болю та страждань, що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 4051/565 КУ «ДГКБ № 16» ДОС відділення політравми. Позивач витратив багато часу, значних коштів та зусиль для відновлення попереднього стану, що підтверджується фіскальними чеками витраченими на лікування у сумі 27 868. 41 грн.. Однак його попередній стан ніколи не може вже бути відновлений.

Внаслідок отриманої травми ОСОБА_1 не може повноцінно працювати, позивач не в змозі піднімати важкі предмети, повноцінно виконувати фізичні роботи, які зазвичай виконував до отримання травми.

Щодо тяжкості вимушених змін: зміни в житті, як стверджує позивач, є дуже тяжкими. Позивачу потрібно докладати надзвичайних зусиль для організації свого життя, оскільки з`явились труднощі у пересуванні, з супроводженням фізичного болю у суглобах, травма повністю змінила життя позивача у всіх сферах та зруйнувала нормальні життєві зв`язки.

Позивач оцінює розмір грошового відшкодування завданої йому моральної шкоди у грошовому еквіваленті - 150 000 грн. (сто п`ятдесят тисяч гривень). Такий розмір, на його думку, є розумним і справедливим і зможе хоча б частково допомогти в організації свого життя.

Станом на дату настання ДТП, відповідальність водія ОСОБА_2 за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована в Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» згідно полісу, який діяв на момент настання ДТП станом на 21 червня 2020 року. ТДВ «СК «Кредо» відповідно до законодавства, повинна компенсувати страхові виплати, зокрема: 27 868.41 грн. витрати на лікування; 3 935.88 грн. тимчасова втрата працездатності; 1 590.21 грн. моральної шкоди. Станом на дату подачі цього позову та його розгляду жодних виплат страховик не здійснив.

Позивачем також понесені витрати на професійну правничу допомогу при розгляді справи в суді першої інстанції.

Відповідно до частини 3 статті 28 ЦПК України: Позови про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, чи шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача або за місцем заподіяння шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи, місце ДТП відбулось в районі перехрестя вул. Космічна та вул. Кодацький узвіз в м. Дніпрі, що за підсудністю відноситься до Жовтневого районного суду Дніпропетровської області.

Отже, позивач звернувся з питанням відшкодування вказаної моральної шкоди до відповідача, але фактично отримав відмову. Позивач вважає, що вказану заявлену шкоду повинен відшкодовувати саме відповідач в повному обсязі, в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право.

В абз. З п. 2 роз`яснень Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди» також зазначено, що як у випадку невиконання договору, так і за зобов`язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (статті 614 та 1166 ЦК України). Однак щодо зобов`язань, які виникають внаслідок заподіяння шкоди, є виняток з цього загального правила, тобто коли обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на особу без її вини (статті 1173, 1174, 1187 ЦК України).

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

З викладеного видно, що позивачу неправомірними діями завдавача шкоди - відповідача завдано моральної шкоди за кожною з підстав встановлених законодавцем. Суд вважає можливим задоволення вимог позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 15 000 грн..

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково: суд вважає можливим стягнути моральну шкоду з відповідача на користь позивача в сумі 15 000 грн., задоволенні решти вимог та вимог про витрати на правову допомогу слід відмовити, оскільки суду не надані належні і підтверджуючі докази таких витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачем позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача частково задоволено, то на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави витрати на судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог.

При таких обставинах суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 15 000 грн. та витрати в вигляді судового збору на користь держави в суми 908 грн., в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню частково.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 4, 15, 16, 18, 23, 1166, 1167, 1172, 1194, 1195 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі правопорушенням - 15 000 грн..

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 908 грн..

В задоволенні решти позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя -