справа № 489/4203/20 провадження №2/489/99/22
РІШЕННЯ

Іменем України

21 лютого 2022 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

секретаря судового засідання Войтенко К.М.,

за участю:

представника позивача Іванової Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Інгульського відділу державної виконавчої служби у м.Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (далі - Інгульський ВДВС), Акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі АТ «Дельта Банк»), третя особа Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі АТ «УкрСиббанк»), про зняття арешту з майна

встановив:

У вересні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про зняття обтяження у вигляді арешту майна, накладеного постановою Ленінського ВДВС ММЮ від 06.04.2010, постановою про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на майно боржника від 05.01.2011 у виконавчому провадженні № 23874217, постановою про арешт майна та заборону його відчуження від 12.12.2012у виконавчому провадженні № 35441716.

Як на підставу позовних вимог позивач вказав, що в провадженні Ленінського ВДВС ММЮ перебувало виконавче провадження № 35441716 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом міста Миколаєва 07.04.2010 по справі № 2-1568, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» грошових коштів. ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . На момент смерті йому належало на праві власності ј частки квартири АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками квартири були ОСОБА_3 (мати ОСОБА_2 ), ОСОБА_4 (батько ОСОБА_2 ) та ОСОБА_1 (позивач), кожному по ј частки.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .

Так як позивач зареєстрований та мешкав разом з померлими матір`ю та братом, а тому фактично прийняв спадщину після їх смерті. Проте звернувшись до нотаріуса для оформлення спадщини дізнався, що на спадкове майно накладено арешти постановами державного виконавця. Після чого, через свого представника, звернувся до Інгульського ВДВС із заявою про зняття арештів, яким була надана відповідь від 03.06.2020 № 69090, що виконавче провадження закінчено 03.12.2015 в порядку пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче поводження». Також повідомлено, що надання більшої інформації неможливе через знищення матеріалів виконавчого провадження по закінченню терміну зберігання та одночасно роз`яснено, що відповідно до статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» арешт може бути знято у всіх інших випадках за рішенням суду.

Посилаючись на наведені обставини та те, що після закінчення виконавчого провадження продовження арешту майна є безпідставним позивач просить зняти арешт з майна боржника.

Відповідач Інгульський ВДВС у відзиві на позов від 02.12.2020 в задоволенні позовних вимог просив відмовити. Зазначив, що на виконанні в Інгульському ВДВС м.Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області знаходилося виконавче провадження № 35441716 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1568, виданого 07.04.2010 Ленінським районним судом міста Миколаєва про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості по кредитному договору, боржником в якому визначено ОСОБА_2 .

У виконавчому провадженні, 12.12.2012 було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а 03.12.2015 - постанову про повернення виконавчого листа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». Тому, підстави для зняття арешту відсутні так як відсутні відомості про виконання виконавчого документу про стягнення боргу, виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій. Крім того, згідно роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наведених у постанові від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», Інгульський ВДВС не може бути відповідачем у справі.

Стосовно позовної вимоги про зняття арешту, накладеного постановою АА 742051 від 06.04.2010, то позивачем не обґрунтовано підстави для зняття такого арешту та не надано доказів виконання рішення на забезпечення виконання якого накладено арешт.

Відповідач АТ «Дельта Банк» правом на надання відзиву на позов не скористався.

Третя особа ПАТ «УкрСиббанк» у письмових поясненнях від 23.11.2020 в задоволенні позовних вимог просила відмовити. В поясненнях вказано, що наведені позивачем постанови державного виконавця не долучені до позову. Також зазначено, що 18.10.2007 між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» (нова назва АТ УкрСиббанк») був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 (після реструктуризації боргу в 2009 році - № 1) відповідно до якого позичальник отримав кредит в розмірі 29991,00 дол.США. 08.12.2021 між АТ «УкрСиббанк» та АТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого виконання перейшло до АТ «Дельта Банк». Новому кредитору була передана заборгованість за вказаним кредитним договором у сумі 19994,67 дол.США (строкова заборгованість за тілом кредиту), 1558,21 дол.США (прострочена заборгованість по тілу кредиту), а також заборгованість по процентам.

23.02.2010 Ленінським районним судом міста Миколаєва було ухвалено рішення про стягнення на користь АКІБ «УкрСиббанк» з ОСОБА_2 , ОСОБА_5 у солідарному порядку кредитної заборгованості в сумі 29236,92 дол.США (еквівалент в гривнях 233602,97 грн.) та судові витрати.

Тому арешт за даними позовними вимогами може бути знятий у разі відсутності претензій та вимог нового кредитора АТ «Дельта Банк», а також за відсутності заборгованості за виконавчими зборами та іншими витратами. Крім того за змістом статей 1218,1219 ЦК України зобов`язання за кредитним договором не є таким, що нерозривно пов`язане з особою боржника, оскільки позичальник за кредитним договором помер то відповідати перед АТ «Дельта Банк» на підставі статей 1281, 1282 ЦК України за його борги мають спадкоємці у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва суду від 11.09.2020 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання та одночасно залучено в якості третьої особи ПАТ «УкрСиббанк і витребувано з нотаріальної контори спадкові справи після смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 17.12.2020, з урахуванням ухвали суду від 23.02.2021 про виправлення описки, до участі в справі в якості співвідповідача залучено АТ «Дельта Банк».

Ухвалою суду від 13.04.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні, представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Від представника відповідача надійшла заява, в якій просив розглядати справу за його відсутності.

У поданій до суду заяві третя особа в задоволені позовних вимог просила відмовити та розглядати справу за відсутності його представника.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 18.10.2007 між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 (після реструктуризації боргу в 2009 році - № 1), відповідно до якого позичальник отримав кредит в сумі 29991,00 дол.США.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23.02.2010 стягнуто на користь АКІБ «УкрСиббанк» у солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_5 кредитну заборгованість в сумі 29236,92 дол.США, що еквівалентно 233602,97 грн. та судові витрати.

Виданий на підставі вказаного рішення виконавчий лист відносно боржника ОСОБА_2 був придявлений стягувачем до виконання до Інгульського ВДВС м.Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області, яким було відкрито виконавче провадження № 35441716.

12.12.2012 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, обтяження за якою зареєстровано у відповідному державному реєстрі за реєстраційним номером: .12.2012.

03.12.2015 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

08.12.2021 між АТ «УкрСиббанк» та АТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого АТ «Дельта Банк» набув право вимоги за кредитним договором від 18.10.2007, позичальником в якому вказано ОСОБА_2

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

На момент смерті йому належало на праві власності ј частки квартири АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками квартири були ОСОБА_3 (мати померлого ОСОБА_2 ), ОСОБА_4 (батько померлого ОСОБА_2 ) та ОСОБА_1 (позивач), кожному по ј частки.

Наведені обставини підтверджуються свідоцтвом про право власності на житло від 30.04.1999, виданого Миколаївською службою приватизації державного житлового фонду, та довідкою КП «МБТІ» від 23.10.2019, копії яких є в спадковій справі № 308/2019, заведеної до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

З дослідженої судом спадкової справи № 307/2019, заведеної до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , матері позивача, встановлено, що у зв`язку із відмовою її чоловіка ОСОБА_4 від прийняття спадщини за заповітом, в тому числі обов`язкової частки у спадщині, спадщина за заповітом та за законом прийнята позивачем ОСОБА_1 , що підтверджується його заявою від 09.09.2019.

З дослідженої судом спадкової справи 308/2019, заведеної до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , встановлено, що спадщина після смерті ОСОБА_2 прийнята його батьком ОСОБА_4 , що підтверджується заявою від 09.09.2019, поданої до Другої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області.

Згідно паспорту ОСОБА_4 , копія якого наявна у спадковій справі, його останнім місцем реєстрації вказано адресу: АДРЕСА_2 , за якою він був зареєстрований з 23.07.1996.

З паспорту ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 , копія якого наявна у спадковій справі № 307/2019, заведеної до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , вбачається, що позивач з 26.12.1996 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Наведені обставини також підтверджуються повідомленням Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 01.10.2019 № 19.03.03-12/7431/19, згідно якого станом на 31.07.2018 за адресою: АДРЕСА_2 , окрім ОСОБА_2 , зареєстровано три особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 .

Із позову вбачається, що так як на час смерті ОСОБА_4 , позивач, який є йому рідним братом, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 307/2019, проживав разом з спадкодавцем, тому спадщина ним прийнята фактично.

Як зазначає позивач, під час звернення до нотаріуса за оформленням спадщини йому стало відомо про арешти майна, накладенні державним виконавцем.

Отже, спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_2 є його батьки, а позивач є спадкоємцем першої черги після смерті матері ОСОБА_3 , яка фактично прийняла спадщину після смерті сина ОСОБА_2 .

Згідно статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом статті 1218, частини третьої статті 1231 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. До спадкоємця переходить обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові зі спадкодавця за життя спадкодавця.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (частина перша статті 1222 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (частини перша, друга статті 1223 ЦК України).

Коло спадкоємців за законом, черговість спадкування ними визначена статтями 1258, 1261-1255 ЦК України.

В силу положень частини першої, третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Таким чином, прийнявши у визначеному порядку спадщину, після смерті матері, як спадкоємиць першої черги, позивач набув право на спадщину, до складу якої, зокрема входить частка квартири, власником якої був боржник ОСОБА_2 , яка фактично була прийнята батьками останнього, а після смерті матері позивачем.

Звертаючись до суду з позовом, позивач обґрунтовує свої вимоги про зняття арештів з нерухомого майна, який накладений державним виконавцем 12.12.2012 під час здійснення виконавчих проваджень по виконавчому провадженні № 35441716 відносно боржника ОСОБА_2 , який зареєстровано у відповідному державному реєстрі за номером обтяження: 13377040, тим, що такий арешт перешкоджає йому в оформленні спадкових прав.

Отже порушення прав позивача зумовлено накладенням арешту на майно саме через борги спадкодавця.

Згідно з положеннями частини першої статті 59 Закону України 1404-VIII від 02.06.2016 «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до частин першої, шостої статті 55 Закону України № 606-XIV від 21.04.1999 «Про виконавче провадження» (в редакції закону, чинній на час накладення арешту) арешт майна боржника застосовується для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації; для виконання рішення про конфіскацію майна боржника; при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Пунктом 2 частини першої статті 47 Закону України № 606-XIV від 21.04.1999 «Про виконавче провадження» (в редакції закону, чинній на час накладення арешту) у разі відсутності у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві.

В силу частини п`ятої статті 47 цього Закону повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Також Законом України № 606-XIV від 21.04.1999 «Про виконавче провадження» (в редакції закону, чинній на час накладення арешту) строк пред`явлення виконавчого листа до виконання був визначений у три роки (частина перша статті 21).

Таким чином, стягувач за виконавчим провадженням, яке було відкрито щодо виконання виконавчого листа № 2-1568 (номер виконавчого провадження 35441716), виданого 07.04.2010 Ленінським районним судом міста Миколаєва про стягнення ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором розмірі 29236,92 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 233602,97 грн. та судових витрат в сумі 1820,00 грн., після повернення виконавчого документа державним виконавцем мав право на повторне його пред`явлення протягом трьох років. Проте матеріали справи не містять інформації щодо повторного пред`явлення відповідачем виконавчого листа до виконання за життя спадкодавця.

Відповідно до частин другої четвертої статті 1281 ЦК України у редакції, чинній на час відкриття спадщини щодо майна ОСОБА_2 , кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Як вбачається з витребуваних та досліджених судом матеріалів спадкової справи №308/2019 заведеної 09.09.2019 Другою миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ця спадкова справа почата державним нотаріусом за заявою спадкоємця першої черги батька ОСОБА_4 . Інших заяв про прийняття спадщини спадкова справа не містить, як і не містить претензії з боку ПАТ «УкрСиббанк» щодо невиконаного спадкодавцем рішення суду спадкова справа не містить.

Відсутня така претензія і від АТ «Дельта Банк», яке набуло право вимоги до боргів спадкодавця 17.12.2020 та процесуально в якості відповідача залучено до участі у справі ухвалою суду від 17.12.2020.

В матеріалах справи відсутні докази звернення АТ «Дельта Банк», а до відступлення права вимоги ПАТ «УкрСиббанк», з вимогою до спадкоємців в порядку та у строки, визначені статтею 1281 ЦК України, після звернення ОСОБА_1 у вересні 2020 року до суду з даним позовом, якщо вважати, що ПАТ «УкрСиббанк» по смерть боржника тільки дізналося 16.11.2020 (дата вказана в письмових поясненнях третьої особи від 23.11.2020 № 15-3-04/188), а АТ «Дельта Банк» з дати набуття ним права вимоги (17.12.2020), оскільки припускається його обізнаність про смерть боржника. Тому, зважаючи на вищенаведене та приписи статті 1281 ЦК України відповідач АТ «Дельта Банк» позбавляється права вимоги до спадкоємців ОСОБА_2 .

Суд також враховує, що підставою звернення позивача до суду з вказаним позовом, є спричинення порушення однієї із складових права власності, визначеної частиною першою статті 317 ЦК України - права розпорядження своїм майном.

Арешт майна боржника ОСОБА_1 за наведених вище обставин та вимог закону із заходу забезпечення виконання рішення суду перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

З урахуванням викладеного, а також за відсутності законно обґрунтованих заперечень щодо права позивача на арештоване майно, а також враховуючи, що наявність обтяження нерухомого майна перешкоджає позивачу в повній мірі реалізувати своє право власності на таке майно, суд вважає про обґрунтованість позову в частині вимог про зняття арешту з нерухомого майна, накладеного постановою державного виконавця від 12.12.2012 у виконавчому провадженні № 35441716.

Наведений висновок суду відповідає висновку Верховного Суду, наведеному у постанові від 08.12.2021 у справі № 486/1270/20 (провадження № 61-9691св21).

При цьому, суд не погоджується із позивачем в частині залученням в якості відповідача Інгульського ВДВС, так цей орган державної виконавчої служби не є належним відповідачем у справі, оскільки його повноваження у виконавчому провадженні зводяться до забезпечення виконання рішення у спосіб та порядок, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», а тому він не може бути відповідачем у справі, що розглядається.

Стосовно вимог про зняття арешту майна накладеного постановою АА 742051 Ленінського ВДВС ММУЮ від 06.04.2010 та постановою про відкриття провадження про накладення арешту на майно боржника від 05.01.2011 у виконавчому проваджені № 23874217 суд не вбачає підстав для їх задоволення з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.11.2021 в справі 755/6302/19 (провадження № 61-11244св20) зроблено висновок, що: «позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. […] Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим І. А. від 27 січня 2003 року. Отже, права ОСОБА_1 як власника 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 порушені та підлягають захисту в обраний позивачем спосіб шляхом зняття арешту з указаної квартири».

Із позову вбачається, що позивач відповідачами вказав державну виконавчу службу та АТ «Дельта Банк», як правонаступника ПАТ «УкрСиббанк», яке є стягувачем за виконавчим листом по справі № 2-1568 (виконавче провадження № 35441716).

З довідки по ВП № 23874217 спецрозділу, яка додана до відзиву Інгульского ВДВС вбачається, що на примусовому виконанні Інгульского ВДВС м.Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області перебувало виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-3573, виданого Ленінським районним судом міста Миколаєва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» боргу в сумі 21765,83 грн. У межах цього виконавчого провадження постановою 05.01.2011 було відкрито виконавче провадження з накладенням арешту на майно боржника. Постановою від 03.12.2015 виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Щодо накладеного арешту постановою АА 742051 Ленінського ВДВС ММУЮ від 06.04.2010, то суду не надано жодних доказів з яких можливо було б встановити стягувача у виконавчому провадженні.

Таким чином, оскільки вимоги про зняття арешту з майна боржника, який накладений наведеними постановами державного виконавця, позивачем заявлено не до стягувачів у виконавчих проваджень, а до Інгульського ВДВС, яке відповідно до наведеного вище висновку суду та правовому висновку Верховного Суду не може бути належним відповідачем у справі, а до закриття підготовчого провадження позивач про залучення належного відповідача перед судом не клопотав, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні таких позовних вимог, оскільки їх заявлено до неналежного відповідача.

Так як позовні вимоги задоволено частково в частині зняття арешту накладеного у межах виконання виконавчого листа №2-1568, стягувачем за яким є ПАТ «УкрСиббанк», правонаступником якого є відповідач АТ «Дельта банк», тому саме з цього відповідача на підставі положень статті 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір в сумі 280,26 грн. (840,80/3)

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зняти арешт з майна боржника ОСОБА_2 , накладений Ленінським відділом державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції постановою про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 12.12.2012 у виконавчому проваджені № 35441716, реєстраційний номер обтяження: 13377040.

Стягнути з Акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 280,26 грн. (двісті вісімдесят гривень 26 коп.).

У іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ;

відповідач: Інгульський відділ державної виконавчої служби у м.Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), місцезнаходження: м.Миколаїв, вул.Космонавтів, 61 м.Миколаїв;

відповідач: Акціонерного товариства «Дельта Банк», , місцезнаходження: м.Київ, вул.Щорса, будинок 36-Б;

третя особа Акціонерне товариство «УкрСиббанк», код , місцезнаходження: м.Київ, вул.Андріївська, 2/12.

Повний текст судового рішення складено 22.02.2022.

Суддя І.В.Коваленко