Справа №173/449/22
Провадження №2/173/420/2022
06.07.2022 Верхньодніпровський районний суд
Дніпропетровської області
В складі: головуючого судді Петрюк Т.М.
При секретареві Рудовій Л.В.
За участю: позивача - ОСОБА_1 .
Розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами загального позовного провадження, в залі суду, в місті Верхньодніпровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Верхівцевська міська рада, про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням,-
21.03.2022 року до суду звернувся позивач, ОСОБА_1 , з позовом про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням до відповідачів, ОСОБА_2 , і ОСОБА_4 третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Верхівцевська міська рада.
20.05.2022 року отримані довідки про реєстрацію місця проживання відповідачів - фізичних осіб.
20.05.2022 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовче судове засідання на 06.07.2022 року.
06.07.2022 року проведене підготовче судове засідання. Справу призначено до розгляду на 06.07.2022 року.
Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки відповідно до ст. 43, 44, 49 ЦПК України.
В судовому засіданні 06.07.2022 року оголошена вступна та резолютивна частина рішення.
Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати відповідачів, ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: він є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування житлового будинку серії ВАР № 505374, посвідченого приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Зезуль Л.Я., 25 листопада 2003 року та зареєстрованого в реєстрі за № 2050.
В належному йому домоволодінні зареєстровані відповідачі у справі, ОСОБА_2 , 1958 року народження і ОСОБА_4 , 1982 року народження.
Відповідачі вже більше року не проживають у належному йому домоволодінні. Так, ОСОБА_2 , його колишня дружина, пішла з дому 05 лютого 2021 року. А ОСОБА_4 , доньку ОСОБА_2 , він також після цієї дати жодного разу не бачив.
Реєстрація відповідачів у належному позивачу житловому приміщенні порушує його права як власника житлового приміщення, так як він змушений сплачувати додатково комунальні послуги та нести витрати по утриманню будинку самостійно, також не має можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг, не має можливості розпорядитись будинком. Він самостійно не має можливості зняти відповідачів з реєстраційного обліку у належному йому житловому приміщенні, так як для цього потрібна їх особиста присутність, що й стало підставою звернення до суду.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі за підставами, викладеними в позовній заяві. Також пояснив, що відповідач, ОСОБА_2 , є його колишньою дружиною. 05.02.2021 року він повернувся додому з роботи та знайшов записку, якою його дружина повідомила його, що йде від нього. Також нею були забрані всі її особисті речі. Відповідач ОСОБА_4 , яка є донькою його колишньої дружини, в належному йому будинку ніколи не проживала. А була лише зареєстрована. Оскільки його будинок має всього одну жилу кімнату. Тому проживати в ньому різним сім`ям немає можливості. З лютого 2021 року він відповідачів жодного разу, навіть випадково, не бачив. Йому відомо, що вони проживають в м. Кам`янське, але точної адреси він не знає.
Відповідачі, ОСОБА_2 , і ОСОБА_4 , в судове засідання не з`явились, про дату час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відзив на позовну заяву не надали.
Третя особа, що не заявляє самостійних вимого щодо предмету спору, представник Верхівцевської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до вимог ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.
За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.
Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.
Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.
Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що між сторонами виник спір із правовідносин, що регулюють право власності на житлове приміщення та право користування житловим приміщенням.
Як встановлено в судовому засіданні позивач, ОСОБА_1 , є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування житлового будинку серії ВАР № 505374, посвідченого приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Зезуль Л.Я., 25 листопада 2003 року та зареєстрованого в реєстрі за № 2050, що підтверджується копією договору дарування житлового будинку.
В належному позивачеві домоволодінні зареєстровані відповідачі у справі, ОСОБА_2 , 1958 року народження і ОСОБА_4 , 1982 року народження, що підтверджується адресними довідками.
За доводами позивача відповідачі вже більше року не проживають у належному йому домоволодінні. Так, ОСОБА_2 , колишня дружина позивача, пішла з дому 05 лютого 2021 року. А ОСОБА_4 , доньку ОСОБА_2 , позивач також після цієї дати жодного разу не бачив.
Даний факт підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов від 29 березня 2021 року, згідно якого зазначається, що в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані, ОСОБА_2 , і ОСОБА_4 , які за вказаною адресою не проживають з лютого 2021 року.
Факт не проживання відповідача ОСОБА_5 в будинку позивача з 05.02.2021 року підтверджується і копією рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2021 року, яким даний факт вважається встановленим.
Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Судом встановлено, що відповідачі були зареєстровані в житловому приміщенні позивача, як члени його сім`ї.
Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла.
Будь-яких доказів для підтвердження факту проживання в належному позивачу житловому приміщенні, наміру користуватись ним, відповідачі суду не надали.
Згідно ст. 76 ЦПК України - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи..
У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є , показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів.
Відпровідно до ст.ст 77-78 ЦПК України -Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідачами не надано доказів того, що вони мають право власності на зазначене вище житлове приміщення, що позивач чи інші особи створювали їм перешкоди у користуванні даним житловим приміщенням. З чого суд приходить до висновку, що відповідачі не мають наміру проживати в будинку позивача та користуватись ним. Чим порушують право власності позивача на зазначене житлове приміщення. При цьому житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить позивачеві на підставі договору дарування, тому не є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 , а є приватною власністю позивача.
На підставі вищевикладеного судом встановлено, що відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦПК України відповідачі ОСОБА_2 , і ОСОБА_6 (яка змінила прізвище на ОСОБА_7 згідно адресної довідки) ОСОБА_8 , втратили право на користування належним позивачу житловим приміщенням, як такі, що не проживають за вказаною адресою більше одного року.
Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України - Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України - Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 391 ЦК України - Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватись своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За наведених вище обставин суд вважає, що реєстрація відповідачів без наміру проживати і користуватись зазначеним вище житловим приміщенням порушує право власності позивача на зазначене житлове приміщення.
Відповідно до ст. 7 ЗУ « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Таким чином рішення суду про визнання ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 , є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку за даною адресою і не потребує додаткового покладення відповідних обов`язків на орган, що здійснює державну реєстрацію місця проживання фізичних осіб.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог, так як позовні вимоги задоволені, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі по 496 грн. 20 коп., з кожної.
Керуючись ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Верхівцевська міська рада, про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_2 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1 .
Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , по 496 грн. 20 коп., з кожної, на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору.
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою завою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом 30 днів з дня його проголошення до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення відповідачами та/або подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо заяву про перегляд заочного рішення та/або апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги та/або заяви про перегляд заочного рішення, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги та/або заяви про перегляд заочного рішення, залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення.

Повний текст рішення виготовлений: 11.07.2022 року.

Суддя Петрюк Т.М.

Направлене до ЄДРСР: 11.07.2022 року

Дата набрання законної сили: 11.08.2022 року