Номер провадження: 22-ц/813/4139/22
Головуючий у першій інстанції Луняченко В.О.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 521/17203/20

Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/4139/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Рибачук О.І.,

учасники справи:

- позивачі 1) ОСОБА_1 , 2) ОСОБА_2 ,

- відповідачі 1) ОСОБА_3 , 2) ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання удаваними договору купівлі-продажу квартири, визнання квартири спільним майном подружжя, визнання недійсним акту приватизації, стягнення грошової компенсації за частку в спільному майні, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Луняченка В.О. о 17 годині 23 хвилин 19 липня 2021 року, повний текст рішення суду складений 29 липня 2021 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до суду з вищезазначеною позовною заявою, в якій, з урахуванням уточнень позову, остаточно просять: 1) визнати удаваним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 № 26857 від 08.02.2001 року, укладений між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , як продавцями, та ОСОБА_4 , як покупцем; 2) визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; 3) визнати недійсним акт приватизації квартири АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_4 ; 4) стягнути солідарно з відповідачів на користь позивачів грошову компенсацію 3/4 частин проданої квартири АДРЕСА_2 , як частину у спільному майні подружжя.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 обґрунтовують свої позовні вимоги тим, що придбана під час проживання однією сім`єю без укладення шлюбу ОСОБА_1 із ОСОБА_3 квартира АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя, оскільки вона була придбана за спільні кошти останніх. У договорі купівлі-продажу покупцем було зазначено батька чоловіка за взаємною згодою подружжя задля можливості отримання від держави додаткового житла за пільгами державних службовців. Крім того, під час шлюбу квартира АДРЕСА_2 була отримана чоловіком за ордером на склад сім`ї з 4-х осіб, у тому числі позивачів. Однак, у подальшому на зазначену квартиру було видано повторний ордер із зазначенням особи на яку він видається батька чоловіка, що привело до порушення прав позивачів, які були обмежені у праві участі у приватизації зазначеної квартири із отриманням права власності на відповідну частку. Тому, подальший продаж квартири батьком чоловіка призвів до порушення їх прав на отримання грошової компенсації за належну їм частку у праві власності (Т. 1, а. с. 4 7, 80 - 82).

2.2 Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 липня 2021 року відмовлено в повному обсязі у задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачами не доведено наявність обставин щодо удаваності договору.

Жодний зі свідків не був присутнім під час укладення договору та розповів інформацію, відому йому зі слів самої позивачки.

Суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що недоведеність удаваності зазначеного договору купівлі-продажу квартири також є підставою і для відмови у задоволені позовних вимог про визнання квартири АДРЕСА_1 спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , так як зазначені вимоги є похідними від вимог про визнання договору купівлі продажу удаваним.

Крім того, суд першої інстанції прийняв до уваги факт придбання даної квартири на ім`я ОСОБА_4 у період до укладення шлюбу, за відсутності вимог про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без укладення шлюбу на час придбання майна.

Суд першої інстанції вважав недостатнім посилання у позові на факт народження спільної дитини у червні 2001 року на підтвердження факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції також дійшов до висновку про недоведеність вимог позову про визнання недійсним акту приватизації квартири та стягнення грошової компенсації за частку проданої квартири, оскільки сторона позивачів не довела ані факт їх постійного проживання у квартирі АДРЕСА_2 , ані факт реєстрації їх проживання у зазначеній квартирі на момент здійснення приватизації, також як і факт звернення позивачів до органів, які займаються приватизацією із заявою про використання свого права на приватизацію.

Допитані за заявою сторони позивачів свідки одноголосно стверджували про те, що їм відомо єдине постійне проживання позивачів у квартирі, яка знаходиться на АДРЕСА_3 , та що квартира, яка розташована по АДРЕСА_4 деякий час використовувалась для оплатної оренди. Для чого у квартиру перевозились старі меблі, купувалась кухонна техніка та здійснювалось прибирання після чергового орендатора. Факт розповіді позивачкою свідкам про те, що зазначена квартира належить їй не можна вважати належним доказом відповідного статусу майна, а є лише власною думкою позивачки.

Також суд дійшов до висновку про недоведеність факту незаконної видачі повторного ордеру на спірну квартиру.

Місцевий суд вважав неналежним доказом розпорядження голови Малиновської районної адміністрації №552/01-06 від 17.09.2007 року, оскільки воно не є повторним ордером як на цьому наполягає сторона позивачів.

Суд першої інстанції звернув увагу на той факт, що і у вищевказаному розпорядженні визначені члені сім`ї наймача (у тому числі і позивачі), тому суд першої інстанції вважав недоведеним факт порушення прав позивачів зазначеним розпорядженням.

Суд зазначив, що під час судового розгляду з боку позивачів не надано жодного доказу щодо наявності омани задля зняття їх з реєстрації (прописки) у спірній квартирі або приховання від них даної обставини. Навпаки у позовній заяві позивачі стверджують про те, що вони самостійно вжили заходів щодо зняття із реєстрації (прописки) та наполягали на порушенні їх прав саме фактом видачі повторного ордеру, що на їх думку привело до незаконної приватизації.

Враховуючи вищевказане, суд першої інстанції вважав позовні вимоги про визнання недійсним акту приватизації квартири АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_4 такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю.

Отже і похідні вимоги позову, а саме про стягнення грошової компенсації за 3/4 частину проданої квартири АДРЕСА_2 , як частину у спільному майні подружжя, суд першої інстанції вважав такими, які не підлягають задоволенню (Т. 1, а. с. 176 180 зворотна сторона).

2.3 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 липня 2021 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

2.4 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) матеріали справи містять низку доказів щодо проживання ОСОБА_3 разом із позивачами однією сім`єю на момент придбання квартири АДРЕСА_1 ; 2) вказана квартира була оформлена на батька відповідача, оскільки відповідач перебував на квартирному обліку і мав намір отримати житло; 3) перереєстрація місця проживання всієї сім`ї з АДРЕСА_5 у 2008 році відбулась за відсутності згоди позивачки, та згоди її синів, як наслідок, апелянт вважає, що останні були позбавленні можливості скористатись правом приватизації квартири АДРЕСА_2 та вона була приватизована на ОСОБА_4 , який залишився там зареєстрований один та не має жодного відношення відносно даної квартири.

Крім того, апелянт посилається на те, що з 1998 року по 2013 рік позивачі вели спільне господарство та проживали однією сім`єю з ОСОБА_3 .. На спільні кошти останні придбали квартиру АДРЕСА_1 у 2001 році, та у 2006 році отримали від держави 4-х кімнатну квартиру АДРЕСА_2 на всю родину. Весь час родина проживала у квартирі АДРЕСА_6 , після проведення ремонтних робіт, ОСОБА_3 разом з позивачкою здавали в оренду. У 2012 році останні вирішили продати квартиру АДРЕСА_7 та придбати земельну ділянку, на якій побудувати будинок. На спільні кошти останніх та від продажу квартири АДРЕСА_8 було придбано будинок АДРЕСА_9 . Право власності було оформлено також на ОСОБА_4 - батька ОСОБА_3 .. Оформленням всієї вказаної нерухомості займався ОСОБА_3 , який скористався довірою позивачки, вирішив позбавити позивачів права власності на житло та оформляв все на свого батька ОСОБА_4 (Т. 2, а. с. 3 - 8).

2.5 Узагальнені доводи відповідачів в апеляційному суді

Відповідачі не скористались правом надання відзиву на апеляційну скаргу. Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

2.6 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.09.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 липня 2021 року (Т. 2, а. с. 40 40 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.09.2021 року призначено розгляд справи у приміщенні Одеського апеляційного суду (а. с. 41).

Справа двічі призначалася до розгляду.

22.06.2022 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебування останньої на лікуванні внаслідок травми.

23.06.2022 року від адвоката Гречка І.О., діючого від імені ОСОБА_3 , надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Щодо клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи колегія суддів зазначає наступне.

ОСОБА_1 у клопотанні про відкладення розгляду справи посилається на те, що вона не може прийняти участь у судовому засіданні у зв`язку з перебуванням останньої на лікуванні внаслідок отриманої травми. Разом з тим, до клопотання додано електронне направлення від 20.06.2022 р. на госпіталізацію, стаціонарне лікування. Судове засідання призначено на 23.06.2022 року. Доказів знаходження ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні у медичному закладі станом на 23.06.2022 року апеляційному суду не надано.

Колегія суддів зазначає, що справа знаходиться на розгляді апеляційного суду з серпня 2021 року.

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Суд наголошує на тому, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком осіб, які беруть участь у справі.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, період знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, викладення учасниками справи своєї правової позиції у заявах по суті справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви про відкладення розгляду справи, розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

З 27 квітня 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 знаходились у шлюбі, який було розірвано рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.04.2016 року по справі №521/2221/16ц, яке набрало законної сили 29.04.2016 року.

Під час шлюбних відносин у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народилась дитина - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 остаточно припинили ведення сумісного господарства.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20.03.2008 року по справі №2-3306/2008, яке набрало законної сили 31.03.2008 року, задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 і ОСОБА_6 . Визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений 08 лютого 2001 року на Одеській товарної біржі під №26857 між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , як продавцями, та ОСОБА_4 , як покупцем, а також визнано право власності на зазначену квартиру за ОСОБА_4 .

19 квітня 2006 року Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради ОСОБА_3 , як військовослужбовцю із сім`єю з 4 осіб: ОСОБА_1 дружина; ОСОБА_7 син; ОСОБА_2 - син дружини, був виданий ордер на житлове приміщення №7422 серії ПР на право зайняття жилого приміщення квартири АДРЕСА_2 .

Згідно довідки Ф-2 виписки з домової книги про склад сім`ї та прописки 28.04.2006 року у вказаній квартирі АДРЕСА_7 були зареєстровані ОСОБА_3 як основний наймач та члени сім`ї наймача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 ..

Згідно розпорядження голови Малиновської районної адміністрації №552/01-06 від 17.09.2007 року на ОСОБА_4 відкрито особовий рахунок на займану ним житлову площу у квартирі АДРЕСА_2 , для укладення договору найму, із зазначенням складу сім`ї з п`яти осіб: син ОСОБА_3 , дружина сина ОСОБА_1 ; діти ОСОБА_2 та ОСОБА_7 .

30.01.2008 року ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 були виписані з квартири АДРЕСА_2 .

У подальшому квартира АДРЕСА_7 була приватизована та продана 05.09.2012 року на підставі договору купівлі-продажу р№456, що підтверджується даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Допитані у судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які протягом останніх 10-15 років надавали ОСОБА_1 оплачувану допомогу по господарству, пояснили, що постійне місце проживання ОСОБА_1 є квартира по АДРЕСА_10 свідки були декілька разів допомагали позивачці перевозити старі меблі та прибиратись після квартирантів.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що протягом 2007-2008 року він орендував квартиру АДРЕСА_2 , домовляючись про оренду і розраховуючись виключно із ОСОБА_1 .

Всі зазначені свідки із чоловіком ОСОБА_1 знайомі не були, жодних документів на житло не бачили стосовно правового статусу житла не цікавились.

Свідок ОСОБА_12 , знайома ОСОБА_1 з 2006 року, у судовому засіданні суду першої інстанції пояснила про те, що на власні очі бачила ордер на квартиру по АДРЕСА_10 , отриманий ОСОБА_3 на всю сім`ю. Зі слів ОСОБА_1 їй відомо що раніше придбана на спільні кошти подружжя квартира була оформлена на батька чоловіка. Сім`я ОСОБА_13 постійно мешкала у квартирі на АДРЕСА_10 останні намагались здавати в оренду та їй не відомо обставини щодо введення позивачки в оману з метою зняття позивачів з реєстрації за вказаною адресою по АДРЕСА_10 .

Свідок ОСОБА_14 , подруга ОСОБА_1 з 1998 року, яка працювала разом із позивачкою і надавала їй кошти у борг для придбання техніки у квартиру на вул. Щорса, у судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що на власні очі бачила ордер на весь склад сім`ї на вказану квартиру по АДРЕСА_10 . Також пояснила, що квартиру по АДРЕСА_10 , де ОСОБА_1 із сім`єю постійно проживала, остання придбала за власні кошти разом із чоловіком, але всі квартири були оформлені на батька чоловіка, про що їй повідомляла сама ОСОБА_15 ..

Між сторонами виникли правовідносини щодо визнання удаваним договору купівлі-продажу квартири, визнання квартири спільним сумісним майном подружжя, визнання недійсним акту приватизації, стягнення грошової компенсації за частину в спільному майні.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2, 4 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно із ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Згідно з п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

3.4 Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Відповідно до статей 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

У статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 655 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 235 ЦК України удаваний правочин - це правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо цей факт буде встановлено, то відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Між тим, у пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" з подальшими змінами й доповненнями, роз`яснено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, у таких спорах можуть бути нотаріуси, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса.

Визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був її учасником. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами.

Вважаючи, що укладеним між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , як продавцями, та ОСОБА_4 , як покупцем, договором купівлі-продажу порушено права позивачів, останні звернулись до суду за захистом своїх порушених прав. Відповідачами у справі визначили ОСОБА_4 (покупця) та колишнього чоловіка позивачки ОСОБА_3 , який, як на думку позивачів, уклав з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 договір купівлі-продажу квартири, приховавши договір купівлі-продажу, укладений між останніми та ОСОБА_3 ..

Розглядаючи справу суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , не залучені до участі у справі, не вирішив питання про залучення останніх до участі у справі в якості відповідачів.

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України (у редакції, чинній на момент вчинення спірного правочину) та частиною першою статті 13 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вирішення справи без залучення до участі у справі належного відповідача є порушенням вимог цивільного процесуального законодавства, оскільки суд вирішує питання про права і обов`язки осіб, які не приймають участі у справі, тому у порушення принципів рівності сторін та змагальності позбавлені можливості користуватись своїми процесуальними справами.

Вказана правова позиція щодо необхідності залучення до участі у справі всіх сторін спірного правочину, зокрема договору купівлі-продажу відносно якого позов містить вимогу про визнання його удаваним, викладена у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 665/1530/17.

Доводи апеляційної скарги щодо законності, обґрунтованості вимоги позову про визнання договору купівлі-продажу удаваним є неспроможними. Також неспроможними є доводи апеляційної скарги щодо законності, обґрунтованості похідної вимоги позову про визнання квартири спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Апеляційний суд звертає увагу на те, що апеляційна скарга фактично не містить доводів щодо незаконності висновків місцевого суду про безпідставність позовних вимог щодо визнання недійсним акту приватизації квартири та стягнення грошової компенсації за частину проданої квартири.

Між тим, щодо висновків суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог щодо визнання недійсним акту приватизації квартири та стягнення грошової компенсації за частину проданої квартири, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити про наступне.

Стаття 47 Конституції України зазначає, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до статті 58 Житлового кодексу УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Підстави і порядок визнання ордера на жиле приміщення недійсним передбачені статтею 59 ЖК УРСР, у відповідності до якої ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордер жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Апеляційним судом у даному випадку не встановлено вищевказані передбачені статтею 59 ЖК УРСР обставини щодо визнання недійсним ордеру.

Суд першої інстанції при розгляді справи дійшов до вірних висновків щодо недоведеності існування обставин, які у розумінні ст. 59 ЖК УРСР є підставою щодо визнання ордеру недійсним.

Крім того, зі змісту апеляційної скарги вбачається, що позивачка разом із її колишнім чоловіком відповідачем, вирішили продати квартиру АДРЕСА_7 та придбати земельну ділянку на якій побудувати будинок. Останні здійснили продаж вищевказаної квартири, попередньо вживши заходи виселення із такої квартири. На отримані кошти внаслідок продажу квартири АДРЕСА_7 сторони придбати земельну ділянку.

Вбачаючи викладене вище, апеляційний суд не вбачає наявності порушень прав позивачів спірним актом приватизації квартири.

Висновок місцевого суду про безпідставність вимог позову щодо визнання недійсним акту приватизації квартири та стягнення грошової компенсації за частину проданої квартири є законним та обґрунтованим.

Разом з тим, з огляду на те, що при винесені оскаржуваного рішення районним судом не було виконано вимоги щодо повного кола осіб, які мають приймати участь у розгляді даної справи, доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції ухвалено оскаржуване рішення з недотриманням норм процесуального праває обґрунтованими.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є частково доведеними, а тому вона підлягає частковому задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням вищевказаних норм процесуального права, колегія суддів вважає, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції в частині обґрунтування висновків щодо відмови у задоволенні вимог позову про визнання удаваними договору купівлі-продажу квартири, визнання квартири спільним майном подружжя підлягає зміні, а саме - викладенню в редакції мотивувальної частини даної постанови.

В решті оскаржуване рішення в оскарженій частині необхідно залишити без змін.

3.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 липня 2021 року- змінити. Викласти мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, в частині обґрунтування висновків щодо відмови у задоволенні вимог позову про визнання удаваним договору купівлі-продажу квартири, визнання квартири спільним майном подружжя, в редакції мотивувальної частини даної постанови.

В решті рішення - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 06 липня 2022 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Суді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе