Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 287/1879/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2022 року м. Олевськ

Олевський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого - судді Винара Л.В.

з участю секретаря Кострицької Т.П.

представника позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Олевського районного суду Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , представник позивачки адвокат Безугла Іванна Сергіївна до Олевської міської ради Житомирської області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

До Олевського районного суду Житомирської області надійшла позовна заява ОСОБА_2 , представник позивачки адвокат Безугла Іванна Сергіївна до Олевської міської ради Житомирської області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. У вказаній заяві представник позивачки просить суд визнати за ОСОБА_2 право на земельну частку (пай) площею 2, 14 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Лопатицької сільської ради Житомирської області в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також справу розглядати без участі ОСОБА_2 , в присутності її представника адвоката Безуглої І.С.

В обґрунтування позову зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки ОСОБА_3 . Після смерті матері відкрилася спадщина, яка в тому числі складається із права на земельну частку (пай), площею 2, 14 га, в умовних кадастрових гектарах, яка розташована на території Лопатицької сільської ради, за межами населеного пункту, відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЖТ № 0191711. Проте, сертифікат на право на земельну частку (пай) було втрачено, про що було опубліковано оголошення у місцевій газеті. Позивачка ОСОБА_2 є спадкоємицею померлої за законом, а тому вона звернулася до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. 06.10.2021 року державним нотаріусом Тетіївської державної нотаріальної контори Бурлаченко О.Г. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 582/02-31. Відмова обґрунтована тим, що на вищевказану земельну ділянку відсутній правовстановлюючий документ (сертифікат на право на земельну частку (пай)), а тому позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Враховуючи наведене, оформити належним чином спадщину на право на земельну частку (пай) позивачка не має змоги. Разом з тим, на думку адвоката Безуглої І.С., ОСОБА_2 є спадкоємцем за законом та вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки відповідно до ст. 1270 ЦК України подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 .

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю у даній справі Винара Л.В.

Ухвалою суду від 05.11.2021 року позовну заяву залишено без руху, оскільки вона не відповідала вимогам ст. 175 ЦПК України та позивачці надано строк для усунення недоліків.

16.11.2021 року від представника позивачки до суду надійшла заява на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.

23.11.2021 року ухвалою Олевського районного суду Житомирської області відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження.

Позивачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, в прохальній частині позовної заяви просить розглядати справу без її участі, в присутності її представника адвоката Безуглої І.С.

Представник позивачки адвокат Безугла І.С. у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримала з підстав наведених у ній та просить їх задоволити, не заперечує проти розгляду справи без участі представника Олевської міської ради Житомирської області.

Представник відповідача Олевської міської ради Житомирської області в судове засідання не з`явився, до суду надав письмову заяву з проханням розглядати справу без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є дочкою ОСОБА_3 , що стверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 11).

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 24.06.1974 року між позивачкою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, який зареєстрований Високе сіль ЗАГС Тетіївського району Київської області за актовим записом № 7. Після укладення шлюбу ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_7 (а.с. 12).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 74 роки, про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблено відповідний запис № 5, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 (а.с. 3).

З листа відділу в Олевському районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 20.09.2021 року № 29-6-0.30-26/109-21 вбачається, що в «Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Олевською районною адміністрацією по КСП «Іскра» Лопатицької сільської ради Олевського району» за № 760 зареєстрований сертифікат на право власності на земельну частку (пай) серії ЖТ № 0191711, на площу 2, 14 умовних кадастрових гектара, на суму 2231 грн. та виданий 25.11.2002 року на ім`я ОСОБА_3 (а.с. 18).

06.10.2021 року постановою державного нотаріуса Тетіївської районної державної нотаріальної контори Київської області Бурлаченко О.Г. відмовлено ОСОБА_2 у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай), розміром 2, 14 в умовних кадастрових гектарах, що розташована на території Лопатицької сільської ради Олевського району Житомирської області, у зв`язку з тим, що заявницею не поданий документ, що підтверджує право власності спадкодавця, який є необхідний для вчинення нотаріальної дії, а саме відсутній сертифікат на право на земельну частку (пай) (а.с. 4).

У своїй позовній заяві представник позивачки зазначає, що вказаний сертифікат на право на земельну частку (пай) було втрачено. Оголошення про втрату сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЖТ № 0191711 було опубліковано в газеті «Тетіївська земля» (а.с. 10).

Частиною другою статті 14 Конституції України гарантується право власності на землю, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону.

Указом Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» визначено, що право на земельний пай мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами цього підприємства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними (пункт 2).

Частина 5 даного Указу вказує, що видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією.

Пункт 7 вищевказаного Указу визначає, що створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання.

Відповідно до Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» № 666/94 від 10.11.1994 року, право на земельну частку (пай) є об`єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Кожному члену підприємства, кооперативу, товариства видається сертифікат на право приватної власності на земельну частку (пай) із зазначенням у ньому розміру частки (паю) в умовних кадастрових гектарах, а також у вартісному вираженні.

Частиною 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Згідно пункту 3.5 Інформаційного листа Вищого ССУ з розгляду кримінальних та цивільних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) аналогічного порядку видачі нового сертифікату на ім`я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899-ІV, визначено, що право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Як передбачено з вищевказаного Закону, в редакції чинній на даний час, головним тимчасовим розпорядником не витребуваних та нерозподілених земель є органи місцевого самоврядування.

Згідно абзацу 2 п.1 Перехідних положень Земельного Кодексу України від 25 жовтня 2001 року рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

Відповідно до пунктів 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 200 8року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», судам роз`яснено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай).

Згідно ст. 46, п. 2 ч. 1 ст. 49 Глави 4 та ст. 67 Глави 7 Закону України «Про нотаріат», Свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) після смерті фізичних осіб може бути видане на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) чи договорів дарування, міни, чи свідоцтва про право на спадщину, чи рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання у судовому порядку.

Крім того, представник позивачки адвокат Безугла І.С. у поданій позовній заяві зазначає, що позивачка ОСОБА_2 є спадкоємцем за законом та вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки відповідно до ст. 1270 ЦК України подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 .

В цьому контексті, слід звернути увагу сторони позивачки, що згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно пунктів 1, 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року) цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року і застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 роз`яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини.

Таким чином, оскільки спадкодавець ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , то судом, відповідно, застосовуються положення Цивільного Кодексу УРСР (в редакції 1963 року), які діяли на час смерті спадкодавця.

Відповідно до статті 525 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 527 ЦК УРСР 1963 року спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Згідно зі ст.ст. 549, 554 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 та 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.

Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.

Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 25.03.2020 року у справі №305/235/17 та від 03.03.2021 року у справі №747/467/18.

Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994 № 18/5 (в редакції, яка діяла на час відкриття спадщини) передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу (1540-06). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Спадкоємці, які пропустили строк для прийняття спадщини, можуть бути за згодою всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину, включені до свідоцтва про право на спадщину як такі, що прийняли спадщину. Така згода спадкоємців повинна бути викладена у письмовій формі і подана державній нотаріальній конторі до видачі свідоцтва про право на спадщину. Справжність підписів спадкоємців на заяві повинна бути засвідчена у відповідності з правилами, викладеними в пункті 110 цієї Інструкції.

При цьому, позовна заява та додані до неї матеріали не містять будь яких посилань та доказів того, що ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 здійснила фактичний вступ у володіння та управління спадковим майном, у строк визначений ч.2 ст.549 ЦК УРСР, у зв`язку з чим вона не може вважатися такою, що прийняла спадщину.

Також, позовна заява та додані до неї матеріали не містять будь-яких посилань та доказів того, що після смерті ОСОБА_3 її донька ОСОБА_2 у визначений ч.2 ст.549 ЦК УРСР шестимісячний строк звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Слід зазначити, що під час проведення підготовчого судового засідання та безпосередньо під час судового розгляду даної справи представник позивачки адвокат Безугла І.С. брала участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції. При цьому, представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Безугла І.С. у судовому засіданні на запитання судді не змогла назвати точної дати звернення позивачки до державної нотаріальної контори із заявою про відкриття спадкової справи, а тому суд позбавлений можливості встановити дотримання позивачкою передбаченого законодавством шестимісячного строку для звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Крім того, суд неодноразово запитував сторону позивачки чи має вона якісь письмові чи усні клопотання. Проте, представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Безугла І.С. не заявляла клопотань про постановлення судом ухвали про витребування з Тетіївської районної державної нотаріальної контори спадкової справи щодо майна померлої ОСОБА_3 , пославшись при цьому на постанову державного нотаріуса Тетіївської державної нотаріальної контори Київської області Бурлаченко О.Г. від 06.10.2021 року № 582/02-31, з якої нібито вбачається, що ОСОБА_2 зверталася до державної нотаріальної контори із заявою про відкриття спадкової справи. Суд звертає увагу на те, що той факт, що в постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії державним нотаріусом відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю документа, що підтверджує право власності спадкодавця, не є доказом на основі якого суд може прийти до висновку про те, що позивачка прийняла спадщину після смерті матері. Також, слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що позивачка по справі є єдиною спадкоємицею після смерті її матері ОСОБА_3 , наявність іншого спадкового майна позивачкою ОСОБА_2 та її представником адвокатом Безуглою І.С. не доведено.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд вчинив усі необхідні дії для повного, об`єктивного вирішення заявлених позовних вимог. Натомість необхідно зауважити, що нормами статей 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення.

У цій справі суд, суворо дотримавшись норм ЦПК України, вчинив усі залежні від нього процесуальні дії задля досягнення мети правильно вирішити заявлений спір, не допустивши жодних преференцій щодо однієї із сторін. Проте, сторона позивачки, розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, не довела належними та допустимими доказами обставини, що викладені ними у позовній заяві.

При цьому, крім вищенаведеного, суд вважає, що позивачкою та її представником не доведено, що до складу спадщини після смерті ОСОБА_3 увійшло право на земельну частку (пай) розміром 2, 14 в умовних кадастрових гектарах, що знаходиться на території Лопатицької сільської ради Житомирської області.

Посилання позивачки та її представника на лист в.о. начальника відділу в Олевському районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 20.09.2021 року № 29-6-0.30-26/109-21 з якого вбачається, що в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Олевською районною державною адміністрацією по КСП «Іскра» Лопатицької сільської ради Олевського району» за № 760 зареєстрований сертифікат на право власності на земельну частку (пай) серії ЖТ № 0191711 на площу 2, 14 умовних кадастрових гектара на суму 2231 грн. та виданий 25.11.2002 року на ім`я ОСОБА_3 є безпідставними, оскільки доказів, що ОСОБА_3 отримала сертифікат та мала право на земельний пай розміром 2,14 в умовних кадастрових гектарах на території Лопатицької сільської ради Житомирської області суду не надано, та доказів перебування її в членах КСП, включення її до списку осіб, доданого до Державного акту на право колективної власності на землю суду не надано.

Суд також враховує той факт, що з листа відділу Держгеокадастру вбачається, що сертифікат на право власності на земельну частку (пай) серії ЖТ № 0191711 на площу 2, 14 умовних кадастрових гектара на ім`я ОСОБА_3 видано 25.11.2002 року, при цьому матір позивачки ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також, суд звертає увагу, що у своїй заяві на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху від 12.11.2021 року представник позивачки адвокат Безугла І.С. зазначила, що оригінали письмових доказів доданих до позовної заяви знаходяться у позивачки, проте ні позивачкою, ні її представником адвокатом Безуглою І.С. не надано до суду оригіналів письмових доказів, що додані до матеріалів позовної заяви. Враховуючи зазначене, суд позбавлений можливості дослідити їх зміст та встановити чи відповідають копії вказаних документів їх оригіналу.

Враховуючи вищевикладене, оскільки рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, оцінивши на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані, а тому в задоволенні позову відмовляє.

На підставі викладеного, керуючись Указом Президента України від 8 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», ст.ст. 1216-1223, 1261, 1268-1270 ЦК України, ст.ст. 525, 527, 529, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.ст.12, 13, 81, 200, 206, 211, 247, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до Олевської міської ради Житомирської області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Житомирського апеляційного суду через Олевський районний суд Житомирської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

Позивачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_4 виданий 29.11.1996 року Тетіївським РВ ГУМВС України в Київській області, РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Олевська міська рада Житомирської області, , місце знаходження: 11001, м. Олевськ, вул. Володимирська, 2, Житомирської області.

Суддя: Л.В.Винар