Справа № 496/3961/21
Провадження № 2/496/823/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2022 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Буран В.М.,

за участю:

секретаря Стрілець Ж.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Коваленко К.О.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання легкового автомобілю особистою приватною власністю,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив та в якому просить визнати за ним особисте право власності на автомобіль Toyota Avensis р.н. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 та стягнути судові витрати у справі з відповідача на його користь.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29.08.2015 року він з ОСОБА_2 (далі відповідачкою) уклали шлюб, від якого мають малолітню дитину. Фактично шлюбні відносини припинились 22.06.2016 року, рішення про розірвання шлюбу ухвалено 05.08.2021 року. За час перебування у шлюбі з відповідачкою, ОСОБА_1 придбав автомобіль, який зареєстрував за ОСОБА_2 . Однак, кошти на придбання автомобілю, належать особисто позивачу, які він отримав від продажу, у 2014 році, попереднього автомобіля за 72 000 грн. Також він отримав страхову виплату у розмірі 3392 грн. Дану подію позивач відобразив у своїй декларації. Наразі користуватись автомобілем позивач не може, оскільки документи знаходяться у відповідачки. З огляду на вказане вважає, що автомобіль є його особистою власністю.

Ухвалою суду від 09.09.2021 року позов було залишено без руху (а.с. 22-24).

Ухвалою суду від 22.10.2021 року було відкрито загальне позовне провадження у даній справі (а.с. 55).

Ухвалою суду від 20.12.2021 року та від 21.12.2021 року витребувано докази у справі (а.с. 98, 99).

Ухвалою суду від 10.05.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду (а.с.242).

В судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні позовних вимог, та посилаючись на докази, додані ним до позовної заяви зазначає, що кошти за які він придбав автомобіль Toyota Avensis, отриманні ним від продажу власного попереднього авто, яке придбалось ним до шлюбу за особисті кошти. Усі його доходи законні та офіційно відображенні в декларації, оскільки він був державним службовцем, тому іншого доходу, ніж від продажу автомобіля та офіційної заробітної плати бути не може.

Представник відповідача адвокат Коваленко К.О. в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, вважає, що стороною позивача не доведено факту придбання автомобіля саме за особисті кошти. Позивач не довів того факту, що отриманні ним кошти від продажу попереднього авто не витрачено на інші потреби родини у період шлюбу, ніж купівля Toyota Avensis, оскільки його він купив вже в шлюбі через два роки після продажу попереднього, ОСОБА_1 не спростовував презумпцію спільної сумісної власності подружжя. Крім того, у своєму відзиві на позов, представник відповідача спростовує посилання позивача на постанову ВС від 24.01.2020 року по справі № 546/912/16-ц та від 22.01.2020 року по справі № 711/2302/18, оскільки в зазначених справах було розглянуто питання статусу спільної сумісної власності подружжя. Реєстрація майна за одним із подружжя, на майно придбане під час шлюбу, не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Позивач не надав належних, достатніх та достовірних доказів щодо підтвердження на придбання позивачем даного автомобіля саме за свої особисті кошти (а.с. 64-74).

Не погоджуючись із поданим відзивом на позовну заяву, позивач надав заперечення на відзив в якому заперечує проти тверджень представника відповідача. Крім того, до позову додавалась його декларація про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2014 рік, в якій зазначено, що ним був проданий попередній автомобіль до укладення шлюбу з ОСОБА_2 та отримані кошти у загальному розмірі з урахуванням страхового відшкодування склали 75392 грн.

З приводу дійсності та наявності в позивача даних коштів ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області була проведена перевірка у відповідності до ЗУ «Про очищення влади». Згідно висновку якого від 21.08.2015 року №2312/15-53-17-50 за результатами проведеної перевірки з урахуванням письмових пояснень ОСОБА_1 та підтвердних документів встановлено, що у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2014 рік вказано достовірні відомості щодо наявності майна (майнових прав), набутого (набутих) ОСОБА_1 за час перебування на посадах, які відповідають наявній податковій інформації про майно (майнові права) ОСОБА_1 .

Також у вказаному висновку зазначено, що з урахуванням письмових пояснень ОСОБА_1 та підтвердних документів встановлено, що вартість майна (майнових прав) вказаного (вказаних) ОСОБА_1 у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2014 рік, набутого (набутих) ОСОБА_1 за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1-10 ч. 1, ст. 2 ЗУ «Про очищення влади», відповідає наявній податковій інформації про доходи, отриманні ОСОБА_1 із законних джерел.

Позивач звернув увагу, що у вказаному висновку зазначено, що серед іншого також робились запити й до Регіонального сервісного центру МВС України в Одеській області, а також досліджувалися договір купівлі - продажу транспортного засобу від 22.03.2011 року та договір застави транспортного засобу до кредитного договору від 05.04.2011 року, усі вищевикладені документи підтверджують наявність в нього особистих коштів, за які ним у 2016 році був придбаний оспорюваний в даному позові автомобіль. Позивач вважає, що відповідачка вводить суд в оману, оскільки із звернень її до органів поліції, вбачається, що авто є її особистою власністю, та наразі вона вважає, що автомобіль було куплено за сумісні кошти подружжя. Також, позивач просить відмовити в частині визначення судових витрат, оскільки вони документально не підтверджені (а.с. 100-120).

У своїх запереченнях, представник відповідача адвокат Коваленко К.О. зазначає, що звернення відповідачки до органу поліції, НАБУ та податкової інспекції це намагання захистити свої та спільного з позивачем сина права, оскільки ОСОБА_1 забрав спільне авто у особисте користування. Крім того, позивач затягував розгляд справи про стягнення аліментів, які наразі за рішенням суду не сплачуються, та заборгованість склала 94 705,91 грн. Декларація та висновок ДПІ від 21.08.2015 року жодним чином не підтверджує факту витрат позивача саме особистих коштів на придбання авто (а.с. 122-133).

Дослідивши матеріали справи, надані письмові докази по справі, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 60 СК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18),у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18).

Частиною першою статті 57 СК України встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

На спростування презумпції права спільної сумісної власності майна подружжя позивачем надано декларацію за 2014 рік, в якій зазначено, що він від продажу автомобіля у літку 2014 року, отримав кошти у сумі 72 000 грн. та страхові витрати 3392 грн. (а.с 33-42). Даний (проданий) автомобіль був придбаний до вступу у шлюб з відповідачкою за особисті кошти позивача.

Згідно відповіді на ухвалу суду про витребування доказів у справі, Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС В одеській області повідомлено, що ОСОБА_1 31.03.2011 року в ВРЕР № 1 м. Одеси було зареєстровано автомобіль ВАЗ 210994 (а.с. 195). Даний автомобіль був відображений в деклараціях позивача в період за 2011 р. по 2013 р. (а.с. 206-221).

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Toyota Avensis р.н. НОМЕР_1 , авто було придано на підставі договору купівлі-продажу від 26.03.2016 року та зареєстрована на відповідача ОСОБА_2 (а.с. 11-12), тобто в період шлюбу.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ознайомившись із матеріалами справи, суд встановив, що позивач після продажу авто та до покупки Toyota Avensis р.н. НОМЕР_1 , впродовж двох років (рік до шлюбу та рік перебуваючи у шлюбі) розпоряджався своїм майном (в тому числі грошовими коштами), а отже міг витратити їх ще до вступу у шлюб. Згідно наданих суду декларацій, офіційно працевлаштованими були на час укладання шлюбу та покупки Toyota Avensis р.н. НОМЕР_1 , як ОСОБА_1 так і ОСОБА_2 , таким чином заробітні плати обох були спільною власністю подружжя.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків.

Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Від так, позивач не спростовував презумпцію спільної сумісної власності подружжя, а саме авто Toyota Avensis р.н. НОМЕР_1 , який був придбаний у шлюбі з відповідачкою. Крім того, ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Придбаний автомобіль був зареєстрований саме за відповідачкою, що вказує на те, що він був придбаний в інтересах сім`ї.

Також, згідно правової позиції, визначеної у Постанові Верховного суду від 18 квітня 2018 року по справі №619/5624/14-ц - «Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, як роз`яснив Пленум ВСУ у п.27 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 77, 78) в порядку, передбаченому статтями 235, 237, 239 ЦПК України в новій редакції.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша друга статті 133 ЦПК України).

У відзиві на позов представником відповідача зазначено, що орієнтована сума витрат на правову допомогу складає 9 360 грн.

Відповідності до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Оскільки, до матеріалів справи не надано документального підтвердження щодо зазначених витрат на правничу допомогу, в порядку ст. 141 ЦПК України вони не підлягають стягненню.

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 57, 76, 79, 80, 81, 89, 133, 137, 141, 255, 258, 259, 260, 263, 268 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 325, 368 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63, 65, 69 СК України,-

У Х В А Л И В:

У позові ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , фактично проживає: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) про визнання легкового автомобілю особистою приватною власністю відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 11.07.2022 року.

Суддя В.М. Буран