П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2022 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 359/8384/20

Номер провадження 22-ц/824/5027/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Вербової І.М., суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря судового засідання - Орел П.Ю.

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Чирки С.С., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Бориспільського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання недійсним шлюбу з моменту його реєстрації,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 , Бориспільського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання недійсним з моменту реєстрації шлюб, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , зареєстрований 19 серпня 2016 року відділом реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області та анулювати актовий запис про реєстрацію шлюбу; стягнення з ОСОБА_3 судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з метою отримання спадщини після смерті її батька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач звернулася до Бориспільської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини де вона дізналась про те, що із заявою про прийняття спадщини також звернулася ОСОБА_3 , як дружина померлого.

Так, позивачу було відомо, проте, що її батько мав останнім часом стосунки з жінкою, однак такі відносини не мали ознак сім`ї, оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не проживали однією сім`є, не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету, не відпочивали разом, а всі близькі родичі та знайомі вважали, що між ними відсутні шлюбні відносини. Натомість ОСОБА_5 та ОСОБА_3 пов`язували стосунки, в яких відповідач надавала допомогу ОСОБА_5 в піклуванні та догляді за ним, оскільки останній був тяжко хворий на психічне захворювання.

Крім того, на момент укладення шлюбу, ОСОБА_5 страждав на тяжкий психічний розлад у вигляді шизофренії параноїдальної форми, а відтак, останній не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що свідчить про відсутність з його боку вільної згоди на реєстрацію шлюбу та відсутності у нього наміру створити сім`ю.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2021 року (т. ІІ а.с. 31-34) позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Бориспільського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання недійсним шлюбу з моменту його реєстрації, залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 11 січня 2022 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу у якій, просила рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги, задовольнити; стягнути з ОСОБА_3 судові витрати.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що з метою отримання спадщини після смерті свого батька ОСОБА_5 , скаржник звернулася до Бориспільської міської державної нотаріальної контори Київської області з відповідною заявою. Пізніше, скаржнику стало відомо, що із заявою про прийняття спадщини звернулася й дружина померлого - ОСОБА_3 . Проте, на думку скаржника, відносини між його батьком та ОСОБА_3 не мали ознаки сім`ї, оскільки вони не проживали разом, не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету, не несли спільно витрати, не відпочивали разом, не відвідували разом дітей, не перебували спільно у громадських місцях, як подружжя, тощо. Разом з тим, у зв`язку з наявною у батька скаржника тяжкої хвороби на психічне захворювання, відповідач піклувалася та доглядала за ним. При цьому, у зв`язку з такою хворобою, на момент подання заяви про державну реєстрацію шлюбу та в момент його реєстрації, батько скаржника не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а відтак, його згода на укладення шлюбу не може вважатися вільною.

Скаржник зазначає, що з аналізу трудової книжки його батька, вбачається, що останній працював на посадах, які не вимагають спеціальних знань та навичок, подовгу не був працевлаштований, зокрема, й в період укладення шлюбу. Договір оренди житлового приміщення, укладений батьком скаржника, не є нотаріально засвідченим. Крім того, його було укладено після спірного шлюбу. Таким чином, зазначені докази не можуть свідчити про усвідомлення ОСОБА_5 значення своїх дій під час укладення шлюбу. Натомість, судом не було взято до уваги медичну документацію, відповідно до якої, батько скаржника мав діагноз: шизофренія, параноїдальна форма, безперервно прогресуючий перебіг, апато-дисоціальний тип дефекту, а також, що його батько мав ІІ групу інвалідності; що 27 грудня 2000 року він був госпіталізований до медичного закладу, та був виписаний 23 січня 2001 року; що останнє звернення за амбулаторною психіатричною допомогою батька скаржника було 07 травня 2018 року, тобто після укладення спірного шлюбу.

Скаржник зазначає, що допитані у судових засідання свідків, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , знали про те, що померлий ОСОБА_5 , перебував на обліку у психіатра. Допитані свідки, не спілкувалися близько з померлим та не були присутні при укладенні його шлюбу з відповідачем-1.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 травня 2022 року, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 травня 2022 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

01 липня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу із відповідними підтвердженнями про направлення його усім учасникам справи.

З вказаного відзиву вбачається, що відповідач-1 не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення, без змін.

На думку відповідача-1, суд першої інстанції надав належну оцінку наявним в матеріалах справи доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідач-1 зазначає, що ОСОБА_5 не був позбавлений дієздатності, у нього був відсутній дефект волі під час укладення шлюбу та відсутня абсолютна неспроможність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, він жив повноцінним життям, а відтак, підстави для задоволення позову, відсутні.

У судовому засіданні представник скаржника - адвокат Лисенко І.К. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити з підстав, зазначених у ній.

Представник відповідача-1 - адвокат Кузьменко В.О. заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду, без змін.

Відповідач-2 до суду апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується звітом про доставлення судової повістки-повідомлення на його електронну адресу, у зв`язку з чим, виходячи із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи у відсутність останнього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення учасників справи, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності в матеріалах справи належних і допустимих доказів наявності у ОСОБА_5 дефекту волі під час укладення шлюбу, а надані докази не підтвердили абсолютну неспроможність останнього усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними в зазначений час.

Колегія суддів погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_5 (т. І а.с. 14).

ОСОБА_5 , 1960 року народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі також зареєстровані: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 (т. І а.с. 50).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_5 , задоволено, шлюб між ним та ОСОБА_13 , розірвано (т. І а.с. 47).

19 серпня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб (т.І а.с. 51).

Згідно довідки №2 виданої Поліклінічним відділенням КНП «ББЛІЛ» від 15 травня 2020 року, ОСОБА_5 перебував на обліку у лікаря психіатра з 1982 року. Останнє звернення за амбулаторною психіатричною допомогою 07 травня 2018 року. Діагноз шизофренія, параноїдальна форма, безперервно прогресуючий перебіг, апато-дисоціативний тип дефекту (т.І а.с.19).

Відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_5 , останній працював на наступних посадах: 01 лютого 1982 року - 20 червня 19832 року на посаді сторожа; 24 листопада 1983 року - 11 квітня 1984 року на посаді різноробочого; 23 жовтня 1987 року - 22 листопада 1987 року - 22 листопада 1988 року на посаді стрілка ВОХР Бориспільського експериментального комбікормового заводу; 01 січня 1989 року - 22 лютого 1990 року на посаді сторожа; 03 листопада 1998 року - 28 вересня 2001 року на посаді робочого ДПІІ «ІАС-Бориспіль»; 01 січня 2002 року - 15 липня 2002 року на посаді вантажника ДПІІ «Фірма Фортуна»; 16 липня 2002 року - 30 листопада 2003 року на посаді робочого служби обслуговування обладнанням ДПІІ «ІАС-Бориспіль»; 19 лютого 2018 року - 01 жовтня 2018 року на посаді двірника ДП «Бориспільська МРБ» (т. І а.с. 36-37).

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов за адресою: АДРЕСА_1 , від 01 листопада 2018 року, вказана квартира належить ОСОБА_5 . ОСОБА_12 у вказаній квартирі не проживає (т. І а.с. 46).

10 квітня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_14 укладено договір оренди житлового приміщення (т. І а.с. 49).

Згідно довідки №82/3/2 від 17 червня 2020 року виданої Бориспільським об`єднаним міським військовим комісаріатом вбачається, ОСОБА_5 з січня 1980 року по 20 червня 1981 року проходив військову службу в складі діючої армії в період бойових дій в Демократичній Республіці Афганістан (т.І, а.с.48).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 59 років в місті Бориспіль помер ОСОБА_5 (т.І, а.с.12).

Згідно довідки Процівської сільської ради Бориспільського району Київської області № 266 від 22 липня 2015 року, ОСОБА_12 та її діти зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , але з 2013 року і по теперішній час постійно проживають за адресою: АДРЕСА_2 (т. І а.с. 35).

Згідно медичної документації наданої КНП КОР «Київська обласна психоневрологічна лікарня № 2», ОСОБА_5 мав діагноз: шизофренія, параноїдальна форма, безперервно прогресуючий перебіг, апато-дисоціальний тип дефекту (т. І а.с. 116-225).

Згідно медичної документації наданої Комунальним некомерційним підприємством Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання», ОСОБА_5 мав діагноз шизофренія, параноїдальна форма, депресивно-параноїдний синдром (т. І а.с. 233-238).

Відповідно до частини першої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Статтею 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу.

Відповідно до статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією і законами України.

Підставою недійсності шлюбу є порушення вимог, встановлених статтями 22, 24 - 26 СК України (стаття 38 цього Кодексу).

Згідно статті 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства.

Шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя.

Шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на момент розгляду справи судом відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю.

При вирішенні справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення (частина друга статті 41 СК України).

За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності. Причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо. У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме по речах неправового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу. Водночас слід мати на увазі, що відсутність наміру створити сім`ю у момент укладення шлюбу може бути цілком компенсовано його появою після реєстрації шлюбу, коли за всіма об`єктивними обставинами можна стверджувати, що у особи з`явився намір створити сім`ю, наприклад коли після реєстрації шлюбу, який мав ознаки фіктивності, особи почали разом проживати, вести спільне господарство, дружина завагітніла або у подружжя народилися діти, батько піклується про дружину та дітей, подружжя запрошує до себе своїх батьків та друзів, підтримують інтимні стосунки, разом відпочивають та відвідують своїх рідних та близьких тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 липня 2021 року у справі № 295/472/18 (провадження № 61-11734св20).

Статтею 42 СК України встановлено, що право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність якої обмежена.

Відповідно до пункту 4 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливо.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до приписів частин 1-2 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Системний аналіз наведених процесуальних норм дозволяє дійти висновку, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи навпаки на заперечення існування такі обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів здійснює їх оцінку.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що її батько - ОСОБА_5 укладаючи 19 серпня 2016 року шлюб з ОСОБА_6 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки страждав на тяжкий психічний розлад у вигляді шизофренії параноїдальної форми, безперервно прогресуючий перебіг, апато-дисоціативний тип дефекту, що свідчить про відсутність з його боку вільної згоди на реєстрацію шлюбу та наміру створити сім`ю. Крім того, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не проживали однією сім`єю, не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету, спільне не несли витрати, не відпочивали разом, та між ними були відсутні шлюбні відносини. В свою чергу, реєстрація шлюбу батька позивача з відповідачем, порушує право позивача на спадкування.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» психічні розлади - розлади психічної діяльності, визнані такими згідно з чинною в Україні Міжнародною статистичною класифікацією хвороб, травм і причин смерті.

Тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

Так, згідно медичної документації наявної в матеріалах справи, із 1982 року ОСОБА_5 перебував на обліку у лікаря психіатра. Діагноз шизофренія, параноїдальна форма, безперервно прогресуючий перебіг, апато-дисоціативний тип дефекту.

При цьому, відповідно до трудової книжки ОСОБА_5 , у період з 1982 року та по 01 жовтня 2018 року останній займав різного роду посади, та вчиняв правочини, зокрема, й з метою працевлаштування.

19 серпня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб.

З вказаного вбачається, що не зважаючи на наявність у ОСОБА_5 з 1982 року психічного розладу, останній у період з 1982 року по жовтня 2018 рік, вчиняв правочини та був працевлаштований.

Таким чином, факт наявності у ОСОБА_5 діагнозу: шизофренія, параноїдальна форма, безперервно прогресуючий перебіг, апато-дисоціальний тип дефекту, з урахуванням вищенаведеного, не свідчить про те, що останній був позбавлений здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку, а відтак, не може свідчити про відсутність у ОСОБА_5 волі на укладення шлюбу.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність належних і допустимих доказів, які б свідчили про відсутності у ОСОБА_5 волі на укладення шлюбу з ОСОБА_6 , у зв`язку з чим, підстави для задоволення позову, відсутні.

Колегія суддів ставиться критично до посилання скаржника на те, що у зв`язку з психічною хворобою, на момент подання заяви про державну реєстрацію шлюбу та в момент його реєстрації, її батько не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а відтак, його згода на укладення шлюбу не може вважатися вільною, виходячи з того, що не зважаючи на психічний розлад, у період з 1982 року по жовтня 2018 рік, останній вчиняв правочини та був працевлаштований.

Посилання скаржника на те, що її батько працював на посадах, які не вимагають спеціальних знань та навичок, подовгу не був працевлаштований, зокрема, й в період укладення шлюбу, не свідчить про те, що ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними на момент укладення шлюбу.

Посилання скаржника на те, що договір оренди житла не є нотаріально посвідченим та був укладений після реєстрації шлюбу, не спростовує висновки суду першої інстанції, оскільки вказаний договір не був підставою для відмови у задоволенні позову.

Посилання скаржника на медичну документацію згідно якої, у ОСОБА_5 наявний діагноз: шизофренія, параноїдальна форма, безперервно прогресуючий перебіг, апато-дисоціальний тип дефекту, не може бути безумовною підставою для задоволення позовних вимог, оскільки не зважаючи на зазначений діагноз, ОСОБА_5 у період з 1982 року по жовтня 2018 рік був працевлаштований. Крім того, останній вчиняв правочини, зокрема й з метою працевлаштування. Крім того, слід зазначити, що наявність у особи психічного захворювання, не позбавляє її здатності адекватно усвідомлювати оточуючу діяльність, свій психічний стан та поведінку.

Посилання скаржника на те, що її батько мав ІІ групу інвалідності, не свідчить про відсутність у останнього волі на укладення шлюбу, оскільки наявність у особи ІІ групи інвалідності не позбавляє її здатності адекватно усвідомлювати оточуючу діяльність, свій психічний стан та поведінку.

Посилання скаржника на те, що 27 грудня 2000 року її батько був госпіталізований до медичного закладу, та був виписаний 23 січня 2001 року та, що останнє звернення за амбулаторною психіатричною допомогою батька скаржника було 07 травня 2018 року, є безпідставним, оскільки зазначені звернення та госпіталізація були вже після укладення ним шлюб з відповідачем-1.

Посилання скаржника на те, що допитані в судовому засіданні свідки не спілкувалися близько з померлим та не були присутні при укладенні його шлюбу з відповідачем-1, не спростовують висновки суду першої інстанції, оскільки такі покази не лягли в основу оскаржуваного рішення суду, а були оцінені судом за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими доказами по справі.

Посилання скаржника на те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не проживали однією сім`єю, не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету, спільне не несли витрати, не відпочивали разом, та між ними були відсутні шлюбні відносини, не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Крім того, у позовній заяві позивач зазначила, що їй було відомо про те, що її батько мав стосунки з жінкою.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2021 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 06 липня 2022 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: Т.О. Невідома

В.А. Нежура