Справа № 199/570/22
(2/199/1166/22)
РІШЕННЯ

Іменем України

02.11.2022 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Якименко Л.Г.

за участю секретаря Свержевської В.О.

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що йому на праві приватної власності належить домоволодіння, що розташоване за адресо: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування домоволодіння від 01.06.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., зареєстровано в реєстрі за №1999.

У вказаному домоволодінні з 26.04.2007 року зареєстрована донька позивача ОСОБА_3 , проте фактично у будинку ніколи не проживала, її особисті речі у житлі відсутні, комунальні послуги не сплачує, хоча позивач ніколи не чинив доньці перешкод у користуванні житлом.

Позивач зазначає, що з моменту народження та по теперішній час відповідачка фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , разом зі своєю матір`ю.

Факт реєстрації відповідачки порушує право позивача на вільне розпорядження та користування власним домоволодінням. Крім цього, у зв`язку з реєстрацією відповідачки у будинку, позивач змушений нести витрати по оплаті поточних платежів з урахуванням кількості зареєстрованих осіб, тому ОСОБА_2 просив суд визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням домоволодінням АДРЕСА_1 .

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засідання позов підтримала у повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Костогриз О.В. надав до суду заяву, у якій просив провести розгляд справи за його відсутності та відмовити у задоволені позову, посилаючись на надані до суду письмові пояснення.

Також, у судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_4 , яка є сусідкою позивача та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та пояснила суду, що має із позивачем добросусідські стосунки та періодично навідується до його будинку, де він проживає разом із дружиною, однак відповідача ніколи не бачила.

Вислухавши пояснення представника позивача та свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить домоволодіння, за адресо: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування домоволодіння від 01.06.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., зареєстровано в реєстрі за №1999 (а.с.10,11).

У вказаному домоволодінні з 26.04.2007 року зареєстрована донька позивача ОСОБА_3 , що підтверджується інформацією, наданою Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур управління у сфері державної реєстрації відділом обліку проживання фізичних осіб від 02.11.2021 року за №5/5-246 (а.с.12).

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Стаття 405 ЦК України визначає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Так, як зазначається в позові та підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 23.08.2019 року (а.с.9), відповідачка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із 26.04.2007 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вказує, що донька з моменту реєстрації в будинку не проживала, однак відповідно до п.3 ч.2 ст.3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Ч.2 ст.405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями статті 405 ЦК України, відповідно до положень якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

У судовому засіданні було встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 01.10.2021 року прийнята на стаціонарне навчання другого ступеня за напрямком міжнародні відносини до Педагогічного Університету ім. Комісії народної освіти у місті Кракові на строк до 30.09.2023 року, що підтверджується довідкою від 07.03.2022 року (а.с.33).

Таким чином, суд вважає, що причини непроживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у будинку батька за адресою своєї реєстрації: АДРЕСА_1 , є поважними та тимчасовими.

Також суд вважає зазначити, що на час подачі позивачем до суду даного позову 26.01.2022 року його повнолітня донька ОСОБА_3 вже продовжувала навчання та проживала у зв`язку з цим у м.Кракові.

Незважаючи на те, що донька позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжує навчання, та ст. 199 СК України передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, натомість позивач ОСОБА_2 , замість допомоги, ставить питання про визнання доньки такою, що втратила право користування житловим приміщенням у належному йому будинку, оскільки вона не сплачує витрати за комунальні послуги.

У той же час, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того. Які саме та в якому розмірі комунальні послуги він сплачує через реєстрацію доньки за даною адресою.

Відповідно до вимог ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їхня достатність та переконливість.

16 грудня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №320/9482/17, провадження №61 6318 св 19 (ЄДРСРУ №93793165) вказав, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житло, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц (провадження N 61-37646св18); від 22 листопада 2018 року у справі №760/13113/14-ц (провадження №61-30912св18); від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17 (провадження №61-7317св19); від 18 березня 2020 року у справі №182/6536/13-ц (провадження №61-23089св19).

Відповідно до ст.ст. 47, 48 Конституції України кожній особі гарантовано право на житло. Згідно з ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може були примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 77 ЦПІК України встановлено, що належними е докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Водночас, надані позивачем акти від 25.01.2022 року та від 17.06.2022 року, складені сусідами по будинку, у повній мірі не відображають обставини, які мають правове значення для правильного вирішення справи, а саме причини непроживання відповідача.

Із урахуванням обставин справи, посилання позивача на сплату ним комунальних послуг з урахуванням реєстрації відповідачки, не є перешкодою у здійсненні ним права власності відповідно до ст.319 ЦК України, та не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в сенсі ч.2 ст.405 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, обов`язковим предметом доказування є з`ясування причин відсутності відповідача понад встановлені Законом строки.

Отже, за вищевказаних обставин визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням домоволодінням АДРЕСА_1 , призведе до неспівмірного втручання в право на житло та необґрунтованого позбавлення її житла. Слід також зазначити, що до суду не надані докази стосовно наявності у відповідачки іншого належного їй житлового приміщення.

Крім цього, як встановлено судом, відповідачка ОСОБА_3 з 01.10.2021 року по 30.09.2023 рік навчається у Педагогічному Університеті ім. Комісії народної освіти у місті Кракові, тому відсутня у домоволодінні у зв`язку із тимчасовим виїздом з постійного місця проживання за умовами і характером навчанням, що є поважною причиною відсутності у житловому приміщенні за адресою постійної реєстрації.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2ст. 141 ЦПК Українисудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76, 81, 141, 200, 206, 211, 223, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, ст.ст. 9, 71, 64, 107 ЖК України, ст.ст. 29, 317, 319, 383, 391, 405 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частину рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя