Номер провадження: 22-ц/813/4109/22
Справа № 523/1756/20
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.07.2022 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 липня 2021 року у складі судді Дяченко В.Г.,

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про зобов`язання укласти договір найму жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є донькою основного квартиронаймача квартири, яка померла в 2008 році. Позивач проживала в спірній квартирі разом з мамою та братом яких доглядала, вела спільне господарство з ними, оплачувала комунальні послуги. Після смерті матері та брата позивач продовжила проживати в квартирі без реєстрації, неодноразово зверталась до відповідача щодо укладення договору найму житла, однак отримувала відмову.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що підставою відмови у задоволені позову, як зазначено в рішенні суду є те, що ОСОБА_1 не набула статусу члена сім`ї та була зареєстрована за іншою адресою. На думку апелянта, рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. В обґрунтування апеляційної скарги позивач послалася на ст. ст. 61, 64, 65, 106 ЖК Української РСР.

04.11.2021 Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити рішення без змін, посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_2 , яка знаходилась у користуванні ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 не приватизована, та відповідно знаходиться у комунальній власності громади м. Одеси в особі Одеської міської ради та оперативному управлінні Суворовської районної адміністрації. ОСОБА_1 на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов в Суворовській районній адміністрації Одеської міської ради не перебувала і на теперішній час не перебуває, тому квартира має бути розподілена серед осіб, які перебувають на обліку осіб, потребуючих поліпшення житлових умов. При тому, що станом на 01.01.2021 черга у загальній групі на обліку осіб, потребуючих поліпшення житлових умов за місцем проживання в Суворовській районній адміністрації становить - 5524 особи. Спільне проживання в квартирі не є безумовною підставою для визнання права на користування нею, як зазначив Верховний суд в постанові по справі №199/10302/14-ц від 16.01.2019, а договір найму укладається Суворовською районною адміністрацією на підставі підтверджуючих документів (ордеру, рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення). У зв`язку з відсутністю у позивача вищезазначених документів на квартиру АДРЕСА_2 , та наявності рішень судів про задоволення позовних вимог щодо виселення ОСОБА_1 , які вступили в законну силу, Суворовська районна адміністрація вважає, що у апелянта ОСОБА_1 не виникло правових підстав для укладення договору найму на зазначену квартиру.

05.07.2022 року від відповідача надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги без його участі та зазначив про те, що доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу підтримує в повному обсязі та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає в повній мірі.

Вбачається зі справи, що на підставі ордеру N230 серії ЛР від 05.03.1968 ОСОБА_2 з дочкою ОСОБА_1 та сином ОСОБА_3 отримала право на зайняття жилого приміщення - однокімнатної квартири АДРЕСА_2 .

З копії паспорта позивача вбачається, що з 11.01.1995 року позивач ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 та 18.04.2014 року її було знято з реєстрації вказаного місця проживання.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

02.07.2009 року ОСОБА_3 звернувся до голови Суворовської районної адміністрації ОМР з заявою про відкриття на його ім`я особового рахунку у зв`язку зі смертю його матері ОСОБА_2 та просив зареєструвати його сестру ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 01.12.2015 у справі №523/10215/15-ц, яке набрало законної сили згідно ухвали Апеляційного суду Одеської області від 18.02.2016, які залишені без змін постановою Верховного Суду від 20.06.2018 позов Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_1 про виселення задоволено. Виселено ОСОБА_1 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа: КП "Житлово-комунальний сервіс "Пересипський" про визнання права користування квартирою та зобов`язання вчинити дії відмовлено.

За встановлених обставин, суд першої інстанції у даній справі дійшов висновку про те, що позивачем не доведено ті обставини, на які вона посилається у позові, у зв`язку з чим позовні вимоги не знайшли свого підтвердження та обґрунтування, а тому позов задоволенню не підлягає.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК).

Особливості укладення договору найму житла, що належить до державного або комунального житлових фондів визначені у Житловому Кодексі України. Договір найму - це договір, відповідно до якого наймодавець зобов`язується надати у безстрокове користування за відповідну плату для проживання жиле приміщення у будинках державного і громадського житлових фондів. Особливості договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду: предметом такого договору може бути тільки жиле приміщення (ст. 63 ЖК України); наймачами жилих приміщень можуть виступати лише громадяни; договір найму жилого приміщення укладається з особою, яка отримала ордер на заняття жилого приміщення, виданий на підставі рішення компетентних органів; договір найму жилого приміщення породжує права і обов`язки не тільки для особи, з якою укладено договір, але й для членів її сім`ї, які відповідно до ст. 64 ЖК України користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають із договору найму жилого приміщення; договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського фонду є безстроковим.

Наймодавцями жилих приміщень у будинках державного та громадського житлових фондів є орган місцевого самоврядування, який уповноважує житлово-експлуатаційні організації, а у разі їх відсутності - відповідні підприємства, установи, організації надати жиле приміщення у найм. Наймачами жилих приміщень можуть бути тільки фізичні особи - громадяни України, оскільки головне призначення договору найму - задоволення житлових потреб громадян.

Згідно зі ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члені сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти та батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в ч. 1 цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється на підставі договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - ЖЕО (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер (ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЖК).

Окрім того, відповідно до ст. 65 ЖК України, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з 1995 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Отже, з 1995 року позивач змінила своє місце реєстрації, виїхала зі спірної квартири, після чого питання щодо реєстрації позивача у цій квартирі не вирішувалось.

Будь-яких доказів про те, що померла ОСОБА_2 , яка була основним квартиронаймачем, за життя надавала письмову згоду на вселення своєї доньки ОСОБА_1 в спірну квартиру в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи, що у 1995 році за життя матері та брата позивача, остання була знята з реєстрації у спірній квартирі та поновлення з цього часу реєстрації не відбулося, вірним є висновок суду про те, що ОСОБА_1 не набула статусу члена сім`ї основного квартиронаймача, а тому відсутні правові підстави на переукладення з відповідачем договору найму спірного житлового приміщення.

Крім того, як встановлено рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 01.12.2015 у справі №523/10215/15-ц, ОСОБА_1 змінивши своє місце проживання, скористалася своїм правом на житло, отримавши квартиру в м. Южний, крім того, вона використала право на приватизацію житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 .

Надані позивачем докази на підтвердження того, що за життя основний квартировинаймач ОСОБА_2 потребувала сторонньої допомоги, а також понесення позивачем витрат на поховання своєї матері та брата, а також здійснення позивачем у 2021 році сплат комунальних послуг не доводять, що ОСОБА_1 після того, як припинила проживати у спірній квартирі, правомірно, у передбачений чинним законодавством спосіб, вселилася до житла.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 01.12.2015, яке набрало законної сили встановлено відсутність правових підстав користування квартирою, яка є предметом спору.

Отже, надані позивачем докази не доводять, що вона законно проживає у спірній квартирі та набула право користування спірним житловим приміщенням.

За вказаних обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для зобов`язання відповідача укласти з позивачем договір найму жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 липня 2021 року - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 07.07.2022

Головуючий:

Судді: