Провадження №: 2/755/935/22
УХВАЛА

"16" лютого 2022 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Хромової О.О.

при секретарі Кошель К.А.

за участі

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Демиденко Л.В.

розглянувши в підготовчому засіданні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Демиденко Лідії Вікторівни, про застосування заходів процесуального примусу, подане в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про стягнення коштів.

11 січня 2022 року в судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Демиденко Л.В., подала клопотання про застосування заходів процесуального примусу до ОСОБА_4 у виді штрафу за зловживання останнім процесуальними правами з метою спонукання до добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правам та запобіганню створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Клопотання мотивоване тим, що у позовній заяві позивач ОСОБА_4 стверджує, що, починаючи з 08 червня 2018 року по дату звернення до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом про примусове стягнення коштів із співвласників, йому належить на праві спільної часткової власності 1/3 частина будинку, який знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 . Однак з долученого ОСОБА_3 витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, вбачається, що на підставі договору дарування 21 січня 2020 року ОСОБА_4 більше не належить на праві спільної часткової власності 1/3 частина будинку за адресою:

АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_3 та його представник вважають, що позивач свідомо вводить суд в оману щодо фактичних обставин справи шляхом надання суду недостовірного документу, безпідставно намагається стягнути з відповідачів грошові кошті за житлово-комунальні послуги, починаючи

з 21 січня 2020 року та зловживає своїми процесуальними правами. Крім того, позивач створює перешкоди у всебічному, повному та об`єктивному встановленню обставин даної справи, а саме приховує докази того, що станом на дату звернення до суду з позовом про примусове стягнення коштів із співвласників, ОСОБА_4 не є співвласником вищевказаного будинку.

25 січня 2022 року на адресу Дніпровського районного суду міста Києва надійшла письмова заява від ОСОБА_4 , у якій останній просить відмовити у задоволенні клопотання про застосування заходів процесуального примусу.

Позивач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_1 з приводу поданої відповідачем ОСОБА_3 заяви про застосування заходів процесуального примусу заперечували, мотивуючи тим, що позивач дійсно з 21 січня 2021 року не є власником вказаної частки майна, однак продовжує сплачувати комунальні послуги за вказану вище 1/3 частину будинку.

Розглянувши вказане клопотання, вислухавши сторони, суд приходить до висновку про відмову у його задоволенні з таких підстав.

Згідно із статтею 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Відповідно до статті 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.

Частиною першою статті 144 ЦПК України визначено, що заходами процесуального примусу є: 1) попередження; 2) видалення із залу судового засідання; 3) тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; 4) привід; 5) штраф.

Питання щодо наявності чи відсутності зловживання правом на подання заяви вирішується судом у кожному конкретному випадку окремо. Проте, за загальним правилом, яке міститься у справі «Миролюбов та інші проти Латвії» (рішення від 15 вересня 2009 року), про зловживання правом у розумінні пункту 3 статті 35 Конвенції мова йде у тих випадках, коли поведінка заявника, яка явно не відповідає призначенню гарантованого Конвенцією права на звернення до Суду, порушує встановлений порядок роботи Суду або ускладнює належний перебіг розглядів справ. При цьому Суд наголошує, що визнання заяви неприйнятною з мотивів зловживання правом на подання заяви є винятковим процедурним заходом (пункти 62, 65).

Зловживання правом - це особливий вид правової поведінки, який полягає у використанні особою своїх прав у недозволені способи, що суперечать призначенню права, внаслідок чого завдаються збитки (шкода) суспільству, державі, окремій особі.

Стримування зловживання правом - це боротьба не з самою поведінкою, а з конкретними проявами правової поведінки, що завдають шкоди суспільству й особі.

Верховний Суд, визнаючи певні дії учасників процесу зловживанням процесуальними правами, часто зазначає, що ознакою зловживання процесуальними правами є не просто конкретні дії, а дії, спрямовані на введення суду в оману, затягування розгляду справи, створення перешкод опоненту.

Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.

Притягнення особи до відповідальності за процесуальні зловживання повинно ґрунтуватися на доказах її вини. Факти процесуальних зловживань можна віднести до фактів, що доказуються в режимі процесуальних фактів, які включаються у загальний або локальний предмет доказування у справі.

З аналізу наведених норм вбачається, що зловживанням правами можуть бути визнані дії учасника процесу, які формально хоча й передбачені серед його повноважень та прав, однак здійснюються ним не з метою досягнення передбаченого законом процесуального результату, а з метою затягування чи взагалі перешкоджання розгляду справи.

Саме цей критерій є основним для кваліфікації дій особи як зловживання правами.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» (пункт 22, 23 Рішення від 28 березня 2006 року, заява №23436/03) право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмеженим таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями. При цьому правила регулювання строків мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту.

Крім того, відповідно до статті12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право в тому числі надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для вжиття до позивача заходів примусу за введення суду в оману та зловживання процесуальними правами, оскільки у суду відсутні докази того, що такі дії ОСОБА_4 , право на вчинення яких передбачено ЦПК України, здійснюються ним з метою перешкоджання судочинству.

Таким чином, позивач наділений правом наводити у поданій ним позовній заяві належне обґрунтування заявлених ним позовних вимог, долучати докази на їх обґрунтування, натомість, відповідач має аналогічне право оспорювати вказані позивачем обставини та надані ним докази, при цьому надаючи суду належне обґрунтування такими запереченням. Обов`язком суду, в даному випадку, є надання правової оцінки поданим сторонами доказам та наведеним обставинам, та прийняття законного та обґрунтованого рішення, що відповідає вимогам чинного законодавства. Тому подання стороною позивача, на думку відповідача, недостовірних доказів не може свідчити про намір введення суду в оману та зловживання стороною позивача своїми процесуальними правами.

Аналізуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення заяви позивача про застосування заходів процесуального примусу.

Керуючись статтями 44, 143, 144 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Демиденко Лідії Вікторівни, про застосування заходів процесуального примусу, подане в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про стягнення коштів - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст ухвали складено 21 лютого 2022 року.

Суддя О.О. Хромова