Ухвала

06 липня 2022 року

м. Київ

справа № 359/11063/15

провадження № 61-15180св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Сушик Олексій Вікторович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Турчак Світлана Миколаївна,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Пронін Євген Ігорович, на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2021 року у складі судді Журавського В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 27 липня 2021 року у складі колегії суддів: Пікуль А. А., Борисової О. В., Невідомої Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Улистопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Сушик О. В. (далі - приватний нотаріус Луцького РНО Волинської області), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Турчак С. М. (далі - приватний нотаріус Київського МНО), про визнання недійсною довіреності, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 21 травня 2014 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, загальною площею 0,0599 га, з кадастровим номером :04:002:1122 з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва, яка розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.

19 серпня 2014 року приватний нотаріус Луцького РНО Волинської області Сушик О. В. посвідчив довіреність, якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 продати належну довірителю земельну ділянку за ціною та на умовах, визначених повіреним.

05 вересня 2014 року ОСОБА_2 , діючи від імені позивача, уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого відчужив останній у власність вказану земельну ділянку.

ОСОБА_1 зазначав, що він не підписував та не видавав довіреність від 19 серпня 2014 року, тому ОСОБА_2 не мав повноважень на продаж земельної ділянки. Право власності на земельну ділянку було припинено без його волевиявлення.

Таким чином, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсними довіреність від 19 серпня 2014 року та договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05 вересня 2014 року, витребувати спірну земельну ділянку із незаконного володіння ОСОБА_3 .

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2021 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано довіреність, посвідчену 19 серпня 2014 року приватним нотаріусом Луцького МНО Волинської області Сушиком О. В. за реєстровим № 444 (бланк НАВ 186957, реєстраційний номер за даними ЄРД 41344979), недійсною.

Визнано договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений 05 вересня 2014 року приватним нотаріусом Київського МНО Турчак С. М. та зареєстрований в реєстрі за №5113, недійсним.

Витребувано від ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 0,0599 гектарів, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, Гнідинська сільська рада, з цільовим призначенням - для сільськогосподарського призначення, для індивідуального садівництва, та передано її ОСОБА_1 .

Рішення суду мотивовано тим, що довіреність від 19 серпня 2014 року, на підставі якої ОСОБА_2 від імені позивача уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу земельної ділянки, видана поза вільним волевиявленням позивача та не відповідає його внутрішній волі, тому ця довіреність суперечить вимогам частини третьої статті 203 ЦК України та підлягає визнанню недійсною на підставі статті 215 ЦК України.

Оскільки довіреність від 19 серпня 2014 року є недійсною, тому ОСОБА_2 не мав права відчужувати земельну ділянку, належну на праві власності позивачу, у зв`язку з чим договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05 вересня 2014 року також підлягає визнанню недійсним.

Земельна ділянка, власником якої є позивач та яка була предметом договору купівлі-продажі від 05 вересня 2014 року, вибула з володіння позивача поза його волею, тому наявні підстави для її витребування з володіння ОСОБА_3 .

На спірній земельній ділянці ОСОБА_3 збудувала будинок, проте будівництво будинку на спірній земельній ділянці не призводить до автоматичного переходу права власності на земельну ділянку.

Постановою Київського апеляційного суду від 27 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Пронін Є. І., залишено без задоволення, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2021 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції правильно вважав вимоги ОСОБА_1 такими, що ґрунтуються на законі, а порушення його права власності на земельну ділянку доведено належними доказами.

При цьому апеляційний суд зазначив, що на підставі належних та допустимих доказів позивач довів підписання оспорюваної довіреності не ним, а іншою особою, тобто правочин вчинено без волевиявлення ОСОБА_1 , тому в силу статті 215 ЦК України така довіреність підлягає визнанню недійсною.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05 вересня 2014 року укладений неповноважною особою на підставі недійсної довіреності, тобто без волевиявлення власника земельної ділянки, тому такий правочин також підлягає визнанню недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції в частині витребування майна з незаконного володіння порушує майнові права ОСОБА_3 , оскільки на спірній земельній ділянці вона збудувала будинок, який займає частину земельної ділянки, й проживає у ньому, не мають правового значення для правильного вирішення спору.

Короткий змістта узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У вересні 2021 року ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Пронін Є. І., подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (провадження № 14-458цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19), постановах Верховного Суду: від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц (провадження № 61-32980св18), від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18), від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17 (провадження № 61-10814св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 438/978/17 (провадження № 61-2665св19), від 02 вересня 2020 року у цій справі (провадження № 61-27970св18), від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 (провадження № 61-10929св20), від 15 квітня 2021 року у справі № 759/15556/18 (провадження № 61-15236св20).

Також у касаційній скарзі заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу) як на підставу оскарження судових рішень, а саме зазначає, що суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що витребування земельної ділянки, на якій збудовано будинок, що належить на праві власності ОСОБА_3 , де вона і проживає, та який займає частину цієї земельної ділянки, порушить права ОСОБА_3 .

Втручання в право відповідача ОСОБА_3 мирно володіти своїм майном не є пропорційним легітимній меті.

Вирішуючи спір суди не дослідили пропорційність втручання в право мирного володіння майном відповідача ОСОБА_3 та не навели доводів необхідності втручання в таке право в демократичному суспільстві.

При новому розгляді справи суди попередніх інстанцій не врахували та проігнорували висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 02 вересня 2020 року у цій справі, що є порушенням статті 263 ЦПК України, та всупереч цьому висновку визнали недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05 вересня 2014 року.

В матеріалах справи міститься експертний висновок від 09 липня 2015 року, який долучено позивачем на підтвердження своїх вимог, однак до такого доказу суди повинні були віднестися критично, враховуючи позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 02 вересня 2020 року у цій справі, тому суди дійшли передчасного висновку, що спірна земельна ділянка вибула з володіння позивача не з його волі та наявність підстав для витребування спірної земельної ділянки у відповідача ОСОБА_3 .

Також суд апеляційної інстанції не надав оцінку та не навів мотивування щодо визнання чи відхилення доказу, зокрема копії висновку експерта від 09 липня 2015 року, який не є допустимим доказом, оскільки залучений з порушенням процесуального законодавства, а також оригінал цього висновку не був долучений до матеріалів справи.

При цьому в апеляційному суді ОСОБА_3 заявляла клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, в задоволенні якого апеляційний суд відмовив з невідомих причин.

Апеляційний суд позбавив ОСОБА_3 права на доведення обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх заперечень, цим самим порушив принцип рівності сторін, що призвело до прийняття постанови, яка є необґрунтованою.

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гребенченко О. А., подав до Верховного Суду заперечення на касаційну скаргу, в якій вказував, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх скасування немає.

Процесуальні порушення, на які посилається заявник в касаційній скарзі, є надуманими та необґрунтованими. Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги заявника без зазначення та обґрунтування порушення норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на оскаржувані судові рішення.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 вересня 2021 року поновлено ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Пронін Є. І., строк на касаційне оскарження рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 27 липня 2021 року, відкрито касаційне провадження у цій справі і витребувано цивільну справу з Бориспільського міськрайонного суду Київської області.

У вересні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 червня 2022 року справу призначено до розгляду.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2020 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 488/2807/17 за позовом виконуючого обов`язки керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Миколаївської міської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: Державне підприємство «Миколаївське лісове господарство», Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання державного акта недійсним, витребування земельної ділянки.

Підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначила про необхідність відступлення від правового висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у пунктах 125.9, 125.10, 126 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18).

Також колегія суддів вважала за необхідне відступити і від висновку про неможливість втручання у право мирного володіння майном особи шляхом знесення об`єкта нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці комунальної (державної) власності лісогосподарського призначення, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31 липня 2019 року у справі № 910/4730/18, оскільки вважає таке втручання можливим у разі додержання принципу пропорційності такого втручання, тобто залежно від установлених обставин справи, за яких майно набуте у власність, а також за умови визначення ефективного механізму повного відшкодування особі вартості такого майна.

На думку колегії суддів вирішення Великою Палатою Верховного Суду наведених у справі № 488/2807/17 правових питань необхідне для забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики, зокрема, що зумовлено відсутністю судової практики у вирішені наведених питань, оскільки їх невизначеність на нормативному рівні, що може призвести до конфлікту з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Зазначена проблема потребує визначення чіткого механізму забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами добросовісного власника та державних і суспільних інтересів, зокрема визначення ефективних юридичних способів відшкодування вартості забудови земельної ділянки в разі прийняття рішення про знесення.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року прийнято до розгляду справу № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20), її розгляд призначено на 25 серпня 2020 року, перенесено на 22 березня 2022 року, перенесено на 02 червня 2022 року, розгляд справи не закінчено.

Судове рішення у справі, яке є предметом перегляду, та судове рішення у справі, яку передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду, ухвалені у подібних правовідносинах.

Відповідно до пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу, - до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне зупинити провадження у справі № 359/11063/15 до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20).

Керуючись статтями 252, 253, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Сушик Олексій Вікторович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Турчак Світлана Миколаївна, про визнання недійсною довіреності, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Пронін Євген Ігорович, на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 липня 2021 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук