Справа № 463/1724/17 Головуючий у 1 інстанції: Стрепко Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/254/22 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Шандра М.М.,

за участі секретаря: Савчук Г.В.,

з участю: ОСОБА_1 , представника Міністерства оборони України - Шведи О.Б., представника КЕВ м. Львова - Безушко О.І., представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2021 року у справі за позовом прокурора Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах держави, Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про зобов`язання звільнити нежитлове приміщення,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2017 року перший заступник військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова звернувся з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про виселення відповідача в примусовому порядку з самовільно зайнятого житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Позовні вимоги мотивував тим, що 25 липня 2012 року Західним управлінням капітального будівництва Міністерства оборони України передано КЕВ м. Львова 52 квартири у АДРЕСА_2 , про що складено акт передачі квартир під заселення №12-Зах/11.

У відповідності до п. 1.64 рішення начальника КЕВ м. Львова при розподілі жилих приміщень у будинках по АДРЕСА_3, АДРЕСА_5 від 6 червня 2011 року запропоновано виділити житловій комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 на 1 поверсі, житловою площею 38,17 м2, старшому прапорщику запасу ОСОБА_1 по списках осіб, які перебувають у загальній черзі на одержання жилих приміщень на складі сім`ї з: двох осіб (він, мати), зі зняттям з квартирного обліку.

В подальшому, у зв`язку зі смертю матері ОСОБА_1 до видачі ордеру на вказану квартиру, рішенням начальника КЕВ м. Львова від 11 липня 2012 року №1, пп. 1.64 рішення начальника КЕВ м. Львова № 1 від 6 червня 2011 року відмінено.

Оскільки рішення про розподіл житлового приміщення ОСОБА_1 скасовано, то зважаючи на положення ст. 58 Житлового кодексу Української РСР ордер на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 останньому не видавався.

Незважаючи на відсутність постійного ордера, як підстави для вселення у житлове приміщення, ОСОБА_1 вселився у вказане житло самовільно та проживає в ньому.

04 липня 2013 року комісією з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України (протокол № 91) погоджено розподіл постійного житла - квартири АДРЕСА_1 черговику Львівського гарнізону - сержанту у відставці ОСОБА_2 , в складі сім`ї дві особи - ОСОБА_2 , син - ОСОБА_5 , 1995 р.н., однак у зв`язку з зайнятістю даної квартири відповідачем документи на оформлення ордеру ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 не подавалися.

Зважаючи на те, що відповідач вселився у спірне житло за відсутності для цього законних підстав (наявність ордеру) та будучи зареєстрованим за іншою адресою - АДРЕСА_6 , то останній на думку позивача у відповідності до положень ст. 116 Житлового кодексу Української РСР підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2021 року позов прокурора Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах держави, Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про зобов`язання звільнити нежитлове приміщення - задоволено.

Виселено ОСОБА_1 в примусовому порядку з самовільно зайнятого житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова 1600 (одну тисячу шістсот) гривень судового збору.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 .

В апеляційній скарзі посилається на необґрунтованість та незаконність ухвали суду першої інстанції, якою не було задоволено відвід судді.

Зазначає, що прокурором не надано жодних документів, які би підтверджували факт правомірності звернення прокурора в інтересах держави та ним не зазначено в чому саме полягає порушення, невизнання або оспорювання прав державних органів.

Звертає увагу на те, що прокуратура не надала жодних документів, які б вказували, що квартира, в яку вселився ОСОБА_1 є чиєюсь власністю.

Стверджує, що прокурор також не вказав чим він обґрунтовує обставини щодо пропуску строку позовної давності та не ставив перед судом питання про поновлення пропущених строків позовної давності.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання апеляційної скарги, пояснення представника Міністерства оборони України - Шведи О.Б., представника КЕВ м. Львова - Безушко О.І., представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, пунктом 1.64 рішення начальника КЕВ м. Львова №1 від 06 червня 2011 року житловій комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 виділено двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на 1 поверсі житловою площею 38,17 кв.м, для забезпечення старшого прапорщика запасу ОСОБА_1 по списках осіб, які перебувають у загальній черзі одержання жилих приміщень на склад сім`ї з 2-х осіб (він, мати - 1928 р.н.), зі зняттям з квартирного обліку.

07 липня 2011 року ТОВ Начальника КЕВ м. Львова Федчик М.В. видано ОСОБА_1 оглядовий ордер житлового приміщення АДРЕСА_1 , що складається з двох кімнат жилою площею 38,17 кв.м., яке планується для виділення йому та його сім`ї і прийняття участі у благоустрої будинку та прибудинкової території.

В подальшому, у зв`язку зі зміною у складі сім`ї, згідно особистої заяви ОСОБА_1 від 06 липня 2012 року (смертю матері - ОСОБА_7 ), рішенням начальника КЕВ м. Львова №1 від 11 липня 2012 року пункт 1.64 рішення начальника КЕВ м. Львова №1 від 6 червня 2011 року - відмінено, оскільки згідно з положеннями п. 65 Правил обліку громадян рішення про надання жилого приміщення може бути переглянуто до видачі ордера, якщо виявляються обставини, які не були раніше відомі й могли вплинути на вказане рішення.

Пунктом 3.70 рішення начальника КЕВ м. Львова №3 від 16 липня 2012 року визначено розподіл двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , прийняти після остаточного вирішення сімейного стану старшого прапорщика запасу ОСОБА_1 .

Стороною відповідача не представлено жодного допустимого і належного доказу звернення відповідача до КЕВ м. Львова чи Міністерства оборони України щодо забезпечення його житлом, в тому числі спірною квартирою, а також що приймались рішення з приводу надання йому спірної квартири після рішення начальника КЕВ м. Львова №3 від 16 липня 2012 року.

Рішенням начальника КЕВ м. Львова від 14 березня 2013 року №3 визначено: виділити житловій комісії штабу управління Західного оперативного командування двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що виділена для закріплення за військовослужбовцями Львівського гарнізону по списках осіб, які перебувають у загальній черзі на одержання жилих приміщень, для забезпечення сержанта у відставці ОСОБА_2 на склад сім`ї - 2-ос, - при умові здачі жилої площі у гуртожитку; на квартирному обліку з 31 січня 1991 року за №12; з квартирного обліку зняти. На момент затвердження вказаного рішення станом на 01 травня 2013 року ОСОБА_2 знаходилась в списку військовослужбовців штабу Західного оперативного командування, які мають право на отримання житлової площі та покращення житлових умов під першим номером.

Згідно даних Витягу з протоколу №97 від 18 липня 2013 року засіданням житлової комісії штабу та управління Західного оперативного командування вирішено погодити рішення Начальника КЕВ м. Львова від 14 травня 2013 року №3 про виділення двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , що виділена для закріплення за військовослужбовцями Львівського гарнізону по Списках осіб, які перебувають у загальній черзі на одержання жилих приміщень, для забезпечення сержанта у відставці ОСОБА_2 , на склад сім`ї - 2-ос.

Спірна квартира (а також інше майно) будинку АДРЕСА_2 було одержано Квартирно-експлуатаційним відділом м. Львова згідно акту №12-3ах/11 від 25 липня 2012 року, спірне майно належить до майна Міністерства оборони України.

Таким чином, судом встановлено, що спірна квартира спершу була виділена відповідачу у справі та йому було надано оглядовий ордер. В подальшому, у зв`язку зі змінами в складі його сім`ї, рішення про виділення спірної квартири відповідачу було відмінено та в подальшому таку було виділено третій особі.

Крім того, судом встановлено, зокрема як вбачається з Книги обліку житлової площі, яка підлягає заселенню, Львівської КЕЧ району 30 жовтня 1987 року ОСОБА_1 отримував в якості службового житла квартиру за адресою: АДРЕСА_9 . Було переоформлено службовий ордер на квартиру на постійній основі, що стверджується листом КЕВ від 31 березня 1997 року.

В подальшому було переоформлено особовий рахунок на зазначену вище квартиру з ОСОБА_1 , на його колишню дружину ОСОБА_8 , що стверджується листом КЕВ від 25 лютого 1998 року та приватизовано.

З свідоцтва про право власності на квартиру від 05 травня 2001 року вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_9 , була приватизована ОСОБА_8 і ОСОБА_9 .

З довідки КЕВ м. Львова від 6 вересня 2021 року № 226 та листа від 6 вересня 2021 року № 3813 вбачається, що відповідач зареєстрований за адресою АДРЕСА_10 , при військовій частині НОМЕР_1 без визначення нумерації кімнати.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наступного.

Конституцією України передбачено захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно зі статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті).

Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленої в постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 344/18741/14-ц (провадження № 61-22904св18), яка підтримана Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року в справі № 569/4373/16-ц (Провадження № 14-298цс19), такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

А відтак для застосування до спірних правовідносин положень ч.3 ст. 116 ЖК України суду необхідно встановити факт самоправності зайняття жилого приміщення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у даній справі не встановлено обставин зайняття відповідачем спірного приміщення на законних підставах, оскільки після прийняття рішення 06 червня 2011 року про закріплення за відповідачем спірної квартири, таке було відмінено рішенням 11 липня 2012 року. Відповідачем не представлено доказів скасування такого рішення, як не надано доказів отримання ордеру на вселення у спірну квартиру, чи укладення будь-яких інших цивільно-правових договір з власником чи законним розпорядником спірного приміщення з приводу його користування.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Добровільно відповідач звільнити спірну квартиру не бажає.

Оцінюючи виселення відповідача зі спірної квартири на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, ураховуючи вказані вище обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення відповідає такому критерію та переслідує легітимну мету, оскільки відповідач вже забезпечувався за рахунок держави житлом, однак як в подальшому ним розпорядився не є предметом розгляду даної справи. Крім того, в третьої особи також виникло право на користування спірною квартирою на підставі рішення від 14 березня 2013 року.

Під час розгляду справи суду не надано доказів оскарження такого рішення чи його скасування. При цьому, суд також правильно врахував, що відсутні будь-які докази забезпечення третьої особи житлом, крім спірної квартири, на відміну від відповідача.

Суд також правильно зазначив, що не може бути взято до уваги обставини тривалого використання відповідачем спірної квартири, оскільки будь-яких правових підстав для вселення в таку в нього не було, а з 2013 року право на квартиру отримала третя особа і не зважаючи на ці обставини відповідач не вчинив дій для оскарження права третьої особи на спірну квартиру, як і не надав доказів правомірного використання ним спірної квартири, а фактичне зайняття ним такої не базується на приписах чинного законодавства.

Разом з тим, суд врахував, що відповідач вже звертався до Личаківського районного суду м. Львова з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2, КЕВ м. Львова, Комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України, Виконавчого комітету Львівської міської ради про визнання незаконним рішення начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова від 12 липня 2012 року та витяг з протоколу № 57 засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 на засіданні житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 про відміну п. 4.6 протоколу від 03 липня 2010 року в частині надання двокімнатної квартири АДРЕСА_11 ; зобов`язання начальники Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова видати наказ про надання позивачу двокімнатної квартири АДРЕСА_11 . А також, зобов`язання начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 видати наказ про надання вищеназваної квартири та Виконавчий комітет Львівської міської ради видати ордер на цю квартиру. Однак ухвалою суду від 25 січня 2013 року позов було залишено без розгляду. Ухвалу про залишення позову без розгляду представником відповідача було долучено до заяви про відвід головуючому.

Крім того, суд також врахував, що ОСОБА_2 в 2016 році пред`явила позов до ОСОБА_10 , КЕВ м. Львова, третя особа ОСОБА_11 про визнання незаконною бездіяльності КЕВ м. Львова щодо не вчинення дій по виселенню ОСОБА_1 та про виселення останнього з самовільно зайнятої ним квартири. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова суду від 03 жовтня 2016 року було відкрито провадження у справі № 463/4349/16-ц, однак в подальшому ухвалою суду від 25 квітня 2017 року позов було залишено без розгляду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані обставини свідчать, що відповідач усвідомлював або повинен був усвідомлювати про обставини неправомірного заняття ним спірної квартири.

Судом першої інстанції підставно відхилено доводи сторони відповідача щодо відсутності підстав для звернення з позовом прокурором, оскільки таке закріплено в ст. 131-1 Конституції України та в ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Судовим розглядом встановлено, що ні Міністерство оборони України, ні КЕВ м. Львова не вжили будь-яких заходів з приводу звільнення спірної квартири відповідачем, який займає таку без законно визначених на це підстав, хоча така вже була надана третій особі, право якої на цю квартиру ніким не оспорюється. Позов пред`явлено прокурором в інтересах держави, а саме власника нерухомого майна (МОУ) та особи, яка приймала рішення щодо розпорядження таким в даному випадку КЕВ м. Львова.

Судом першої інстанції також обґрунтовано не взято до уваги посилання сторони відповідача на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 лютого 2010 року яким зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 забезпечити житлом ОСОБА_1 , оскільки не представлено жодного доказу, що первинне рішення начальника КЕВ м. Львова №1 від 6 червня 2011 року прийнято саме на виконання зазначеного рішення суду, як не представлено жодного доказу виконання ІНФОРМАЦІЯ_2 зазначеного рішення суду.

Щодо строку позовної давності, суд зазначив наступне.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

З матеріалів справи вбачається, що прокурор звернувся до Міністерства оборони України і КЕВ м. Львова листом від 27 лютого 2017 року з приводу надання інформації щодо вжиття заходів звільнення самовільно зайнятого житлового приміщення АДРЕСА_1 ОСОБА_1 . Листом від 6 березня 2017 року КЕВ м. Львова звернулась до прокурора з проектом позову про виселення відповідача із самовільно зайнятої квартири. Відомостей, що прокурор раніше довідався, чи міг довідатись про обставини, що є предметом судового розгляду в суду відсутні, в тому числі не наданні стороною відповідача. А тому суд обґрунтовано зазначив, що прокурор отримавши інформацію про самовільно зайняту квартиру відразу ж звернувся з позовом, оскільки такий подано до суду 04 квітня 2017 року.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».

Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин, що мають значення та вимог закону, без додаткового дублювання.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 08 липня 2022 року

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Приколота Т.І.

Шандра М.М.