Справа № 133/50/21
Провадження № 22-ц/801/1146/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кучерук І. М.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 рокуСправа № 133/50/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Панасюка О.С.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 22 квітня 2022 року, постановлене суддею Козятинського міськрайонного суду Вінницької області Кучерук І.М.,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2021 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дружину, яка доглядає дитину до трьохрічного віку.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 22.08.2019 між сторонами зареєстровано шлюб, від якого у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом із позивачем та знаходиться на її утриманні.

Позивач вказує, що з моменту розлучення сторони припинили спільне проживання. На даний час вона не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Відповідач матеріальної допомоги на її утримання та утримання дитини не надає, участі у вихованні сина не приймає, при цьому він фізично здоровий, працює в Службі безпеки України, інших утриманців у нього немає. Пославшись на викладене та майнову спроможність відповідача надавати їй грошову допомогу, позивач просила суд стягнути із ОСОБА_1 кошти на своє утримання у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно і до досягнення дитиною трьох років.

Відповідач відзиву на позовну заяву не подавав.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 22 квітня 2022 року позовні вимоги задоволено повністю.

Стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 11.01.2021 і до досягнення дитиною трьох років. Вирішено питання судових витрат. Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

В якості основних доводів зазначає, що суд не взяв до уваги, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач може надавати допомогу на дружину та позивач потребує такої матеріальної допомоги. В свою чергу позивач отримує допомогу від держави, у зв`язку із перебуванням у відпустці по догляду за дитиною. Вказує, що з відповідача стягуються аліменти на дитину, сума яких покриває витрати не лише на хлопчика. Також в провадженні суду перебуває цивільна справа про виключення запису, як батька з актового запису про народження дитини.

Крім того, судом порушено його права, оскільки не був належним чином повідомлений про розгляд справи, не отримував судової повістки та позов, а тому не мав можливості заявити клопотання та заперечення щодо позовних вимог.

Правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалася.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у шлюбі який розірвано 12.11.2019 (а.с. 6).

Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом із позивачем та знаходиться на її утриманні (а.с. 4).

Позивач працює фармацевтом в аптеці «Любисток» ТОВ «ВЕКАМ» м. Бердичева з 25.07.2017 та в даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 14.05.2020 відповідно до наказу №107-к від 12.05.2020 (а.с.12).

Дані обставини були враховані судом першої інстанції і їм надана відповідна правова оцінка.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що позивач потребує матеріальної допомоги, так як на даний час вона не працює, оскільки перебуває у декретній відпустці. При цьому ОСОБА_1 має можливість надавати матеріальну допомогу, оскільки працює, отримує заробітну плату та дані обставини відповідачем не спростовані.

З таким висновком погоджується апеляційна інстанція.

Між сторонами виник спір щодо обов`язку утримання одного з подружжя, який регулюється Сімейним кодексом України.

Відповідно до ст. 75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Сторонами не заперечується, що дитина проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні.

У відповідності до статті 80 СК України, у разі визначення розміру аліментів одному із з подружжя за рішенням суду, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Частинами 2, 4 та 6 ст. 84 СК України встановлено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Право на аліменти у дружини - матері може виникнути лише у разі достатнього матеріального забезпечення чоловіка, наявності у чоловіка достатніх коштів для надання дружині - матері спільної дитини матеріальної допомоги та стягуються за умови, що чоловік, до якого пред`явлено вимоги про надання утримання, спроможний надавати матеріальну допомогу. (Постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 712/4702/19).

Із системного аналізу наведених правових норм слідує, що при вирішенні питання про стягнення аліментів на дружину до досягнення дитиною трирічного віку, суд має з`ясувати чи має змогу відповідач сплачувати вказані аліменти.

Вирішуючи спір, суд правильно врахував ті обставини, що позивач потребує матеріальної допомоги, так як на даний час вона не працює, оскільки перебуває у декретній відпустці та малолітня дитина проживає разом із матір`ю, також враховано, що відповідач працює, отримує дохід та має фізичну можливість надавати допомогу на утримання дружини.

У свою чергу, доказів того, що відповідач не може надавати матеріальну допомогу дружині суду не надано.

Самі посилання відповідача на відсутність у нього можливості утримувати дружину без підтвердження відповідними доказами, не можуть бути беззаперечними аргументами незадовільного матеріального становища відповідача.

За таких обставин, встановивши, що позивач виховує малолітнього сина, якому на час подання позову не виповнилось трьох років, при цьому відповідачем не доведено належними доказами, що він не спроможний надавати матеріальну допомогу в розмірі 1/4 частки від його заробітку, суд виходячи з положень ст.ст.75, 84 СК України дійшов правильного висновку про наявність можливості у відповідача сплачувати аліменти на дружину у визначеному позивачем розмірі. З чим погоджується й Вінницький апеляційний суд.

Позивач надала суду першої інстанції належні та допустимі докази на підтвердження заявлених нею вимог, які в своїй сукупності є достатніми для прийняття обґрунтованого та вмотивованого рішення, яке і було ухвалене судом першої інстанції.

В супереч ст.81 ЦПК України відповідач не довів, що він знаходиться в тяжкому матеріальному становищі і не може надавати таку допомогу аліменти на дружину. Належних доказів на підтвердження того, що він є непрацездатним, відповідач не надав. Відомостей про реальний розмір свого доходу, за рахунок якого він існує - до суду не було надано.

Прийнявши до уваги зазначені вище обставини, а також вимоги законодавства, суд виходячи з положень ст.ст.75, 84 СК України дійшов правильного висновку про наявність можливості у відповідача сплачувати аліменти на дружину у визначеному позивачем розмірі. Крім того, відповідачем не надано жодних заперечень проти пред`явлених вимог позивачем.

З чим погоджується й Вінницький апеляційний суд.

Виходячи з того, що згідно статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, колегія суддів вважає, що задоволення судом першої інстанції позовних вимог ОСОБА_2 буде відповідати зазначеним принципам справедливості та відповідати інтересам сторін.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно і всебічно дослідив матеріали та обставини справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Не заслуговують на увагу також доводи про те, що судом порушено його права, оскільки не був присутнім при розгляді справи та належним чином не повідомлявся про розгляд справи, зокрема не отримував судової повістки, копію позову, а тому не мав можливості заявити клопотання та заперечення щодо позовних вимог, з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою суду першої інстанції від 16.03.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у вказаній справі. Посилаючись в мотивувальній частині на ст.279 ЦПК України, судом постановлено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (а.с.15).

Суд, виконуючи норми ЦПК України повідомив відповідача про розгляд справи та направив копію ухвали і позовну заяву, однак конверт повернувся на адресу суду із відміткою за закінченням терміну зберігання (а.с. 17-19).

В подальшому за заявою відповідача, на його електронну адресу та електронну адресу адвоката відповідача було направлено ухвалу і позовну заяву (а.с. 21, 28,29).

Суд, виконуючи норми ЦПК України повідомляв відповідача про розгляд справи.

Враховуючи норми ст.ст. 19, 274 ЦПК України, суд розглянув справу без виклику сторін та надав відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву, скаржник скористався вказаним правом - подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що ознайомившись із позовною заявою, не визнає позовні вимоги.

Крім того, відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 28.03.2022 отримав ухвалу і позовну заяву (а.с. 35).

У встановлений ст.178 ЦПК України строк відповідач не скористався своїм правом та не надав відзив. Хоча судом першої інстанції в ухвалі було роз`яснено сторонам, що розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та було визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву, з можливістю долучення до нього доказів по справі.

Відтак судом першої інстанції при розгляді справи судом не було порушено норми права, на які посилається скаржник.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішенням суду стягуються аліменти на неповнолітню дитину, тому відповідач не має можливості платити аліменти на дружину у визначеному судом розмірі, не заслуговують на увагу, оскільки про дані обставини відповідач не повідомив суд першої інстанції, хоча мав таку можливість.

Водночас апеляційним судом не приймаються до уваги доводи, що позивач отримує допомогу від держави, у зв`язку із перебуванням у відпустці по догляду за дитиною, адже ця обставина не позбавляє обов`язку утримувати дружину, яка знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Отже, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

За таких обставин, наведені в апеляційній скарзі доводи з приводу порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального закону.

Колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми процесуального права, які підлягають застосуванню, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване та справедливе судове рішення, яке відповідає вимогам процесуального права.

Апеляційний суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду у справі, ціна позову у якій, з огляду на розмір аліментів за 6 місяців (п. 3 ч. 1 ст. 176 ЦПК України), становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 с. 389 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. ст.367, 374, 375, 381-384, ч.3 ст. 389 ЦПК України, суд, - ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 22 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 07 липня 2022 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді О.В. Ковальчук

О.С. Панасюк