Номер провадження: 22-ц/813/882/22
Справа № 522/8148/16-ц
Головуючий у першій інстанції Бойчук А.Ю.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

представника АТ «Ощадбанк» - адвоката Бабенко Н.С.,

розглянувши в режимі відеоконференції, за допомогою програмного забезпечення ВКЗ, апеляційну скаргу Кліменко Юлії Ігорівни , в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 19 червня 2017 року, ухваленого у складі головуючого судді Бойчука А.Ю., за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи - Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, про зняття арешту із заставного майна,

встановив:

10.05.2016 року позивач, Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» (далі - АТ «Ощадбанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи - Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - ВПВР Департаменту ДВС МЮУ), та уточнивши позовні вимоги (т.1, а.с. 2-5, 84-87), позивач просив суд:

скасувати арешт з грошових коштів ОСОБА_3 в сумі 500 000,00 доларів США, які розміщені на вкладних (депозитних) рахунках № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , відкритих у філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» (Код установи 328845) та є предметом застави за договором застави грошей на депозиті №3 від 28.02.2014, який накладений постановою ВПВР Департаменту ДВС МЮУ від 27 травня 2016 року про арешт коштів в рамках ВП №51262094 при примусовому виконанні ухвали №520/10017/14-ц, виданої 25.05.2015 року Київським районним судом м. Одеси про вжиття заходів забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу (т.1, а.с.88-89).

Позовні вимоги були мотивовані тим, що накладення арешту на все рухоме майно, в тому числі і на грошові кошти ОСОБА_3 , що містяться на депозитних рахунках № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 і є предметом застави за Договором застави, є таким, що порушує законні права та інтереси Банку, як заставодержателя, в зв`язку з чим таке майно підлягає звільненню з-під арешту.

Оскаржуваним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 19 червня 2017 року знято арешт з грошових коштів ОСОБА_3 в сумі 500 000,00 доларів США, які розміщені на вкладних (депозитних) рахунках № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , відкритих у філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» та є предметом застави за договором застави грошей на депозиті №3 від 28.02.2014, який накладений постановою ВПВР Департаменту ДВС МЮУ від 27 травня 2016 року про арешт коштів в рамках ВП №51262094 при примусовому виконанні ухвали №520/10017/14-ц, виданої 25.05.2015 року Київським районним судом м. Одеси про вжиття заходів забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь АТ «Ощадбанк» суму сплаченого судового збору у розмірі 1378 грн. (т.1, а.с.230-233).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м.Одеси від 19 червня 2017 року, та постановлення нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т.2, а.с. 5-11).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23.11.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Приморського районного суду м.Одеси від 19 червня 2017 року залишено без змін (т.2, а.с 84-87).

Разом з тим, постановою Верховного Суду від 02 квітня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено частково, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23.11.2017 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, через неналежне повідомлення ОСОБА_3 про час і місце судового засідання в суді апеляційної інстанції (т.2, а.с. 155-158).

Вирішуючи питання про слухання справи в прядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (т.3, а.с.62-65).

Що стосується повідомлення відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , то колегія суддів вважає їх також повідомленими про чс і місце судового засідання, в порядку ч. 1 ст. 131 ЦПК України, так як кожен із них за вказаними ними ж адресами, відсутні, про що свідчать повернуті до суду апеляційної інстанції поштові кеореспонденції (т.3, а.с.66-69).

При цьому, поштова кореспонденція направлялась за місцем реєстрації відповідача ОСОБА_2 , яку він також вказав в касаційній скарзі - АДРЕСА_1 (т.2, а.с.121), а також за місцем реєстрації ОСОБА_3 - АДРЕСА_2 . (т.3, а.с.15).

Колегія суддів також враховує, що в своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

На думку колегії суддів, повернення поштової кореспонденції, відправленої за адресами відповідачів ОСОБА_5 і ОСОБА_3 і повернення її з відмітками про те, що адресати за вказаними адресами відсутні, свідчить не про що інше як про зловживання ними процесуальними правами, а також про належне їх повідомлення про час і місце розгляду справи в суді апеляційної інстанції в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 131 ЦПК України.

Що стосується колишнього представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Кліменко Ю.І., то 22.11.2022 року від неї надійшла заява про те, що на даний час вона не представляє інтереси ОСОБА_2 (т.3, а.с.79-80).

Також слід зазначити, що у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 23.11.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений 05.12.2022 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції понад п`ять років (т.1, а.с. 30-31), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на майно і про звільнення майна з-під арешту.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 грудня 2011 року між ПАТ «Ощадбанк» та ТОВ «УКРКАВА» був укладений договір відновлюваної кредитної лінії № 86 (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику кредит у вигляді мультивалютної відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом кредитування в сумі 40 000 000 (сорок мільйонів) гривень з оплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17 % річних в гривні, 11,5 % річних в доларах США, 10,5 % річних в Євро та з терміном остаточного погашення не пізніше 29 грудня 2016 року.

Відповідно до останніх змін до Кредитного договору сторони визначили максимальний ліміт кредитування в сумі 39 965 000 гривень та 3 000 000 дол. США з оплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19 % річних в гривні, 11,5 % річних в доларах США.

У забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між Банком та фізичною особою ОСОБА_3 28.02.2014року було укладено договір застави грошей на депозиті №3 (далі - Договір застави).

Предметом застави є: грошові кошти, що розміщені на вкладних (депозитних) рахунках № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4 та майнові права - право вимоги грошових коштів в розмірі 500 000 дол. США, які розміщені на вкладних (депозитних) рахунках № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4 згідно з Депозитними договорами №34930615 та 34930415 від 17.12.2013, а також суми процентів, що підлягають сплаті за умовами зазначених Депозитних договорів (далі - предмет застави).

27 травня 2016 року постановою ВПВР Департаменту ДВС МУЮ про арешт коштів боржника в рамках ВП №51262094 накладено арешт на кошти, що належать ОСОБА_3 та містяться на депозитних рахунках філії АТ «Ощадбанк»: - у розмірі 250 000 дол. США, які знаходяться на депозитному рахунку № НОМЕР_2 в АТ «Ощадбанк», згідно додаткового договору №1 від 28.02.2014 року до Договору №34930415 від 17.12.2013 року; - у розмірі 250 000 дол. США, які знаходяться на депозитному рахунку № НОМЕР_1 в АТ «Ощадбанк», згідно додаткового договору №1 від 28.02.2014 року до Договору №34930615 від 17.12.2013 року; - у розмірі 200 000 дол. США, які знаходяться на депозитному рахунку № НОМЕР_5 в АТ «Ощадбанк» згідно договору №34973015 від 19.12.2013 року.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про заставу» (далі - ЗУ «Про заставу»), застава - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання, в силу якого заставодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Згідно з ч. 5 ст. 18 ЗУ «Про заставу», якщо предметом застави є рухоме майно, заставодержатель зареєстрованої застави має переважне право на задоволення вимог із заставленого майна перед заставодержателями незареєстрованих застав та заставодержателями застав, які зареєстровані пізніше. Переважне право у задоволенні вимог із заставленого рухомого майна визначається на підставі моменту реєстрації застави та моменту реєстрації змін щодо предмета застави в частині цих змін.

За змістом ч. 1 ст. 572 ЦК України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частиною 1 ст. 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває права звернення стягнення на предмет застави.

У відповідності до ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - ЗУ «Про виконавче провадження») передбачає, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз`яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Таким чином, системний аналіз вищенаведеної правової норми свідчить про те, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення звертається за наявності наступних умов: якщо право застави виникло після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів та якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Задоволення вимог інших стягувачів, ніж заставодержатель відбувається за рахунок залишку коштів після задоволення вимог заставодержателя відповідно до положень ст. 43 ЗУ «Про виконавче провадження».

Разом з тим, передбачені ч. 3 ст. 54 ЗУ «Про виконавче провадження» умови, за наявності яких ВПВР Департаменту ДВС МУЮ могла звернути стягнення на майно ОСОБА_3 , як боржника у виконавчому провадженні, для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, відсутні, з огляду на наступні обставини.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 585 ЦК України та ст. 16 ЗУ «Про заставу» право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення. Таким чином, реєстрація застави не пов`язується з моментом виникнення права застави та не впливає на чинність договору застави.

Зазначені обставини свідчать про те, що право застави рухомого майна за Договором застави, виникло у Банку в момент укладення між сторонами зазначеного договору, а саме 28.02.2014 року.

Обтяження предмету застави на підставі укладеного Договору застави було зареєстровано Одеською філією ДП «Інформаційний центр» МЮУ в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 11.03.2014 за № 14228888 (т.1,а.с.59).

З цього приводу слід зазначити, що у відповідності до цивільно-процесуального законодавства України, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Таких правових позицій дотримується і Верховний Суд України, які зазначені в п. 4 Постанови його Пленуму «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22.12.2006 року.

З матеріалів справи вбачається, що постанова про арешт коштів боржника винесена старшим державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Бурла В.Е. на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси від 25.05.2015 року про вжиття заходів забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу внесена після реєстрації обтяжень заставою предмету застави.

Таким чином, умова звернення стягнення на заставлене майно боржника для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, як виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, в даному випадку відсутня.

У відповідності до ст.ст. 11,12,14 Закону України (далі - ЗУ) «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяження рухомого майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом. Взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Задоволення прав чи вимог декількох обтяжувачів, на користь яких встановлено обтяження одного й того ж рухомого майна, здійснюється згідно з пріоритетом, який визначається в порядку, встановленому цим Законом. Зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження.

Відповідно до ч. 3 ст. 38, ч. 2 ст. 39 вищевказаного ЗУ, якщо рухоме майно, яке є предметом публічного обтяження, є також предметом інших обтяжень, задоволення прав обтяжувача за публічним обтяженням або особи, на користь якої встановлено публічне обтяження, здійснюється в черговості згідно з пріоритетом публічного обтяження. Пріоритет публічного обтяження встановлюється з моменту його реєстрації. Зареєстровані публічні обтяження не мають пріоритету над обтяженнями того ж рухомого майна, які були зареєстровані раніше моменту реєстрації публічного обтяження, а також обтяженнями, які мають вищий пріоритет згідно з правилами, встановленими розділом III цього ЗУ.

Таким чином, враховуючи те, що обтяження предмету застави були зареєстровані в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна раніше, ніж обтяження накладені на предмет застави на підставі постанов державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МУЮ від 27.05.2016, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що АТ «Ощадбанк» в даному випадку являється обтяжувачем з вищим пріоритетом, а отже має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти заяви та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Кліменко Юлії Ігорівни , в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 19 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05.12.2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева