ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 645/494/21 Номер провадження 22-ц/814/1662/22Головуючий у 1-й інстанції Бабкова Т.В. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Одринської Т.В., Панченка О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Філоненко О.В.,

представника позивача, ОСОБА_1 , - адвоката Зуєвої Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Полтаві апеляційну скаргу представника позивача, ОСОБА_1 , адвоката Зуєвої Л.В., на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації місця проживання

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;

В січні 2021 року позивач звернулася до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом (з урахуванням уточнень від 11.02.2021 року (а.с. 21-23), в якому просить усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації місця проживання відповідача, ОСОБА_2 , за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що їй на праві приватної власності належить квартира за адресою АДРЕСА_1 . За вказаною адресою, крім неї та її сина, зареєстрований онук, ОСОБА_2 (відповідач у справі). Зазначала, що з моменту реєстрації по теперішній час відповідач ніколи не проживав у спірній квартирі. В квартирі відсутні його речі; за весь час реєстрації відповідач ніколи не допомагав сплачувати їй комунальні послуги. Вона самостійно, зі своєї пенсії по інвалідності, утримую квартиру, сплачує всі необхідні кошти за комунальні послуги. Спроби заселитись до квартири відповідачем ніколи не здійснювались, онук з позивачкою не спілкується. Щодо факту не проживання відповідача у квартирі позивачкою неодноразово складались відповідні акти разом із сусідами. Таким чином, позивачка вважає, що відповідач втратив право користування квартирою через те, що фактично не проживає в ній понад 1 рік, а збереження реєстрації його місця проживання в цій квартирі обмежує права позивачки як власника цього приміщення на користування ним.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації місця проживання.

короткого змісту вимог апеляційної скарги;

Із вказаним рішенням не погодилась позивач та оскаржила його в апеляційному порядку через свого представника до Харківського апеляційного суду.

узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;

Вказувала, що при розгляді справи місцевий суд допустив порушення вимог матеріального та процесуального права та не врахував її права, як власника квартири.

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Місцевим судом установлено, що позивач, ОСОБА_1 , є власником квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, сформованої 21.01.2021 року, за даною адресою зареєстровані вона, її син, ОСОБА_3 , та відповідач у справі, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є її онуком.

Надавши оцінку зібраним у справі доказам, врахувавши вимоги ст. 13 ЦПК України, правові позиції, висловлені в постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11, приймаючи до уваги ту обставину, що позивачем не заявлялись в установленому законом порядку позовні вимоги щодо вирішення питання про право користування відповідачем житловим приміщенням, місцевий суд встановив, що позивачем невірно обрано спосіб захисту свого права у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду відповідає зазначеним критеріям.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та встановлено місцевим судом, відповідач у справі, будучи неповнолітнім, був зареєстрований за адресою квартири, яка на праві власності належить позивачу у справі.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 зроблено правовий аналіз застосування вимог ЖК УРСР, так і ЦК України щодо підстав визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ці підстави передбачені у статтях 71, 72 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України.

Принцип диспозитивності цивільного процесу передбачає, зокрема, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви (ч. 3 ст. 49 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з уточненої позовної заяви, позивачка прохала усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації місця проживання, тобто визначилась із способом захисту свого права.

Встановивши вказану обставину, незважаючи на те, що в мотивувальній частині позову позивач зазначає, що відповідач втратив право на користування приміщень з підстав, передбачених ст. 405 ЦК України, місцевий суд зробив вірний висновок, що у відповідності з вимогами статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Однією із підстав для зняття особи з реєстрації за певною адресою є наявність судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Таким чином, законом визначено спосіб захисту.

Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є ефективним способом захисту інтересів власника у такій категорії справ.

Відсутність даної позовної вимоги позбавило суд першої інстанції можливості ухвалити у справі рішення про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням, що належить позивачу.

Вірними є висновки місцевого суду і в частині відсутності доказів, які б давали можливість встановити правовий статус відповідача, чи був він членом сім`ї позивача у справі та чи втратив він право на користування квартирою.

Доводи апеляційної скарги в зазначеній частині висновків місцевого суду не спростували.

Апеляційний суд зазначає, що в апеляційній скарзі позивач не спростовує висновки місцевого суду про необхідність одночасного пред`явлення вимоги щодо позбавлення права особи на користування спірним житловим приміщенням.

Також, апеляційний суд зазначає, що позивач не втратила права на повторного пред`явлення позову до суду, визначивши належний спосіб захисту.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення місцевого суду ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, підстави для відшкодування судових витрат, понесених скаржником під час апеляційного розгляду справи, - відсутні.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача, ОСОБА_1 , адвоката Зуєвої Л.В., - залишити без задоволення.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 липня 2022 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко