Провадження № 22-ц/812/245/22 Суддя першої інстанції Семенова Л.М.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 лютого 2022 року м. Миколаїв Справа № 276/1541/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 24 листопада 2021, ухвалене під головуванням судді Семенової Л.М., в залі судового засідання в м. Миколаїв, о 16 год 31 хв, повний текст якого складено 03 грудня 2021 року, за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ «ПриватБанк», Банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг,

В С Т А Н О В И В:

5 вересня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у якому зазначало, що відповідно до укладеного договору від 10 червня 2010 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 9 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Щодо зміни кредитного ліміту Банк керується пунктами 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Підписання даного Договору є згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до пункту 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг.

Позичальник підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування кредитною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

При укладенні Договору сторони керувались частиною 1 статті 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, вставленому «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується пунктом 2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою».

Одночасно пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід`ємних частин договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись Банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в пункту 1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до пункту 1.1.2.3 до обов`язків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та про здійснені операції по картрахункам.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів станом на 31 липня 2019 року у позичальника утворилась заборгованість перед Банком в загальному розмірі 297 245, 25 грн.

Посилаючись на викладене, з урахуванням уточнених вимог та права не вимагати повернення повної суми заборгованості, Банк просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитом у розмірі 22 144,18 грн, яка складалася: 6 603, 25 грн - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 6 603,25 - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 13 659,94 грн - заборгованість за простроченими відсотками, 1 880,99 грн - заборгованість з пені, а також понесені позивачем судові витрати.

29 березня 2021 року ухвалою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області дану цивільну справу надіслано за підсудністю до Жовтневого районного суду Миколаївської області, ухвалою якого 14 травня 2021 року відкрито провадження у цій справі.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 24 листопада 2021 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 10 червня 2010 року, що виникла станом на 30 липня 2018 року в сумі 15 319, 54 грн, з яких: 6 603, 25 грн - заборгованість за тілом кредиту, 8 716, 29 грн - заборгованість за відсотками. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1 175, 05 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із того, що згідно довідки про видачу кредитних карток відповідач отримувала кредитні картки, строк дії останньої сплив в березні 2019 року, а тому позивач звернувшись до суду з позовом 05 вересня 2019 року, не пропустила позовну давність, у зв`язку з чим районний суд задовольнив позовні вимоги щодо стягнення тілу кредиту у розмірі 6 603, 25 грн та відсотків, нарахованих на зазначену суму за період з 26 грудня 2014 року по 30 липня 2018 року.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просила скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовити.

Доводи апеляційної скарги мотивовано тим, що в рішенні було зроблено висновок про те, що вона звертаючись до суду з заявою про застосування позовної давності на підтвердження своїх вимог доказів не надала, оскільки з довідки про видачу кредитних карток вбачається, що відповідач отримувала кредитні кошти, строк дії останньої спливає в березні 2019 року.

Між тим, довідка про видачу кредитних карток належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), Банк може вносити та вносить будь-які дані та валідність стосовно таких карток.

Вона заперечувала, що отримувала картку № НОМЕР_1 - дата відкриття 16 липня 2015 року, термін дії останньої спливає в березні 2019 року.

За клопотанням представника позивача про витребування доказів ухвалою суду від 30 вересня 2021 року забезпечено докази у справі шляхом витребування від АТ КБ «ПриватБанк» анкети приєднання ОСОБА_1 від 16 липня 2015 року (за якою була видана кредитна карта № НОМЕР_1 від 16 липня 2015 року з терміном дії до 03/19); роздруківки фото клієнта ОСОБА_1 з отриманою карткою.

Анкета - приєднання ОСОБА_1 від 16 липня 2015 року позивачем не надана, з роздруківки фото клієнта ОСОБА_1 з отриманою карткою неможливо встановити, коли саме зроблено це фото, номер картки, її валідність, тощо, тобто, затребувані судом докази Банком не надані та матеріали справи таких доказів не містять.

При цьому, в матеріалах справи наявна надана Банком Виписка за договором № б/н станом на 03 лютого 2021 року, яка є документом первинного бухгалтерського обліку. Вказана виписка свідчить про повну відсутність з боку відповідача будь яких операцій по кредитній лінії, які би здійснювались нею за допомогою кредитної картки № НОМЕР_1 .

Посилаючись на практику Верховного Суду, а саме постанови Верховного суду від 05 вересня 2019 року по справі № 697/1307/17, від 21 вересня 2020 року по справі № 314/5082/17, від 15 січня 2021 року по справі № 494/366/19, скаржник вказувала, що з виписки за договором № б/н станом на 03 лютого 2021 року вбачається, що останній платіж було внесено 08 червня 2015 року у сумі 97,51 грн, картка № 274061 (валідність з 04 липня 2012 року по січень 2016 року).

05 січня 2016 року Банк вже звертався в суд з аналогічним позовом, що підтверджується довідкою № 276/1541/19/4206/2021 від 20 квітня 2021 року та за наслідками розгляду цієї справи Жовтневим районним судом Миколаївської області постановлену ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, що не

перериває перебігу позовної давності.

Таким чином, в матеріалах справи наявні належні, допустимі та достовірні докази, в розумінні статей 77, 78,79 ЦПК України на підтвердження її вимог про застосування позовної давності, яким суд першої інстанції належної оцінки не надав, а результат в рішенні не відобразив, а зажадав від неї інших доказів.

Суд також не вірно визначився з моментом перебігу позовної давності за вказаним кредитним договором, оскільки останній платіж було здійснено 08 червня 2015 року, з позовною заявою позивач звернувся 05 вересня 2019 року, тобто з пропуском позовної давності, про застосування якої було заявлено.

Посилання на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 09 листопада 2016 року № 6-2251цс16, безпідставні оскільки стосуються інших фактичних обставин і інших правовідносин.

Вона також заперечувала, що саме надані Банком Умови та правила надання банківських послуг та Правила користування платіжною карткою розуміла та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву анкету про приєднання до умов і правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», заперечила, що під час отримання кредитних коштів, документи надані Банком взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), в тому числі в розмірах та порядку нарахування.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

В матеріалах справи наявна довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (т.1 а.с.156-157) та довідка про умови кредитування з використанням кредитки» Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (т.1 а.с.9).

Відповідач заперечує, що була ознайомлена та підписала вказані довідки. При цьому, з довідок вбачається, що вони неоднакових редакцій про умови кредитування, зокрема, відмінним є пільговий період, тип карти, розмір комісії, процентна ставка тощо.

Вказаних обставин суд першої інстанції до уваги не взяв, не надав оцінки наявності двом різним довідкам в матеріалах справи та безпідставно нарахував відсотки за період з 26 грудня 2014 року по 30 липня 2018 року.

При цьому за базу розрахунку відсотків судом береться сума заборгованості за тілом кредиту в розмірі 6 603,25 грн, яка на переконання суду, вочевидь утворилася на дату 26 грудня 2014 року, яка відійшла у минуле за 4 роки 8 місяців та 11 днів до звернення позивача до суду.

Як вбачається із тексту рішення, саме на цю суму тіла кредиту, яка знаходиться далеко за межами позовної давності, суд першої інстанції нараховує відсотки за період з 26 грудня 2014 року по 30 липня 2018 року, який починається за межами позовної давності та охоплює 3 роки 7 місяців 5 днів.

Крім того, судом безпідставно збільшено розрахунковий період додатково на 25 днів. Про це свідчить використання судом для розрахунку тривалості періоду нарахування відсотків на тіло кредиту в 1 338 днів.

В тексті рішення наведений підсумковий розрахунок відсотків саме за таку кількість днів у розмірі 8 716, 29 грн, виходячи з розрахунку (6 603,25х36/100/365х1 338(днів) = 8 716,29 грн).

До речі, вказане рівняння судом вирішене не правильно, оскільки 6 603,25х36/100/365х1 338 (днів) = 8 714,12 грн.

Таким чином, розрахунок суми стягнення коштів з відповідача виконаний без урахування позовної давності, з визначенням періоду нарахування відсотків без будь-якого обґрунтування, а також з арифметичними помилками.

Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката, складають 7 800 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №3/15/21-Ф від 28 грудня 2021 року, актом прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 21 грудня 2021 року, додатковою угодою до договору про надання правничої допомоги № 15/21 від 01 червня 2021 року, договором №15/21 про надання правничої допомоги від 01 червня 2021 року.

Банк на час розгляду справи не скористався своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 10 червня 2010 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, відповідно до умов якого відповідач отримала кредитні кошти у розмірі 1000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який в подальшому змінювався, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.

У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/ а також довідку про довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна», яка підписана ОСОБА_1 10 червня 2010 року.

Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», визначено та погоджено сторонами розмір процентної ставки за договором, який буде складати 3.0% на місяць та нараховуватиметься на залишок заборгованості з розрахунку 360 днів на рік, розмір щомісячного платежу, який складає 7% від заборгованості, але не менш 50 грн. та не більше залишку заборгованості та передбачено строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця наступного за звітним.

Довідкою також передбачено пеню за несвоєчасне погашення заборгованості, яка розраховується за формулою, викладеною у довідці.

В цій же довідці сторони обумовили штраф при порушенні строків платежів за будь-яким з грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, з урахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій.

10 червня 2010 року позичальником отримано кредитну карту НОМЕР_2 строком дії до січня 2014 року, та продовжено дію договору щодо відкритого карткового рахунку шляхом перевипуску нових карток, а саме: 09 серпня 2011 року НОМЕР_3 строком дії до лютого 2015 року, 04 липня 2012 року НОМЕР_4 строком дії до січня 2016 року та 16 липня 2015 року НОМЕР_1 строком дії до березня 2019 року.

Всі ці кредитні картки зазначені у виписці по картковому рахунку ОСОБА_1 , наданої Банком, отже за вказаний період часу відповідачем були активовані зазначені кредитні картки та остання користувалася запозиченими коштами за допомогою цих кредитних карток.

За розрахунком Банку станом на станом на 31 січня 2021 року заборгованість за кредитом складає 22 144 грн. 18 коп. з яких 6 603,25 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 13 659,94 грн. заборгованість за простроченими відсотками та 1 880,99 грн. заборгованість по пені.

Саме до такої суми позивач 10 березня 2021 року зменшив позовні вимоги, здійснивши, як слідує з пояснень представника позивача, перерахунок штрафних санкцій за минулий період. При цьому зазначення у розрахунку (т.1 а.с.246) суми 461 487,17 грн. як такої, що внесена клієнтом на погашення заборгованості є помилковим.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статтей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 10 червня 2010 року, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

Проте, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

З огляду на таке, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сторони передбачили умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна» у довідці від 10 червня 2010 року, яка підписана ОСОБА_1 , тобто в день підписання анкети-заяви та видачі кредитної картки.

При визначенні розміру заборгованості суд першої інстанції правильно виходив з умов кредитування, які погодили сторони в довідці від 10 червня 2010 року ( т. 1 а.с. 9), огляду на те, що саме ця довідка підписана позичальником та була долучена до позову. В матеріалах справи наявна довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (т.1 а.с.156-157), яка долучалася до матеріалів позовної заяви, з якою звертався Банк в 2016 році та яку суд першої інстанції до уваги при вирішенні цього спору не прийняв, оскільки вона не містить підпису позичальника. За такого доводи скарги про ненадання судом оцінки наданим довідкам безпідставні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

У частині 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на зазначене, аргументи скарги про те, що довідку про умови кредитування від 10 червня 2010 року ОСОБА_1 не підписувала є неприйнятними, оскільки останньою не надано відповідних доказів на спростування таких доводів.

Щодо доводів апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин позовної давності, то вони не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Положеннями частини четвертої статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як встановлено матеріалами справи ОСОБА_1 отримала останню перевипущену платіжну картку 16 липня 2015 року НОМЕР_1 строком дії до березня 2019 року.

Строк повернення кредитних коштів у договорі про надання банківських послу від 10 червня 2010 року сторонами не визначено, отже строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, а тому слід керуватися вимогами частини 2 статті 530 ЦК України, за якою у цьому разі кредитор має право вимагати виконання зобов`язання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення отриманої суми кредитних коштів.

29 серпня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» через засоби поштового зв`язку звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг. Отже позивач не пропустив загальну позовну давність для звернення до суду з вказаним позовом.

Щодо аргументів про те, що ОСОБА_1 не отримувала перевипущену платіжну картку 16 липня 2015 року НОМЕР_1 строком дії до березня 2019 року, то вони не можуть бути прийняті до уваги з огляду на встановлені судом обставини та надані сторонами докази.

Як встановлено судом першої інстанції відповідно до підписаної відповідачем 10 червня 2010 року анкети-заяви та довідки про умови кредитування було відкрито картковий рахунок, на якому обліковуються операції з використанням платіжних карток, які видавались відповідачу на певний термін, по закінченню якого кредитна картка перевипускалась ( за матеріалами справи така картка перевипускалась протягом 2010-2015 років) та відповідач продовжувала користуватися кредитними коштами, які перебували на банківському рахунку, відкритому на ім`я відповідача в 2010 році. Укладення окремого договору при перевипуску кожної картки не вимагається, оскільки кредитна картка це платіжна картка із встановленим кредитним лімітом. Отже відповідач користується кредитними коштами, які надані позивачем та акумульовані на банківському поточному рахунку відповідача з 2010 року на підставі заяви-анкети від 10 червня 2010 року. З виписки по картковому рахунку позичальника, що міститься в матеріалах справи, кредитна картка № НОМЕР_1 обраховується як платіжна картка щодо користування кредитними коштами карткового рахунку ОСОБА_1 . Ця виписка відповідає пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 є належним доказом кредитних правовідносин сторін, що узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18-ц, а отже є підтвердженням того факту, що відповідач отримувала зазначену кредитну картку.

За такого, посилання в апеляційній на неотримання кредитної картки № НОМЕР_1 спростовується наданими позивачем доказами та наведеними вище обставинами, які суд належним чином дослідив та оцінив.

Отже суд першої інстанції правильно врахував боргові зобов`язання відповідача з 26 грудня 2014 року по 30 липня 2018 року.

Доводи апеляційної скарги про помилку в розрахунку заборгованості на суму 2 грн 17 коп не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, проте є підставою для звернення до суду першої інстанції з питань виправлення помилки.

Також не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції помилкове посилання суду першої інстанції на правовий висновок, викладений Верховним Судом України в постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2251цс16 з огляду на відмінність правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі, проте це не впливає на правильне по суті рішення суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати рішення суду першої інстанції в повному обсязі, проте апеляційна скарга не містить доводів щодо заперечень та обґрунтувань щодо позовних вимог Банку, в задоволені яких суд першої інстанції відмовив позивачу, тому суд апеляційної інстанції позбавлений можливості перевірити такі аргументи.

Отже доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України скасуванню не підлягає.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду миколаївської області від 24 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 22 лютого 2022 року.