ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/18/22
"07" липня 2022 р. смт Петриківка
Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Говорухи В.О., за участю секретаря судового засідання Столяренко Н.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Київметробуд» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,
Позивач посилається на те, що він працював у Тунельному загоні № 14 АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КИІВМЕТРОБУД» на посаді сторожа у період з 1 серпня 2017 року по 19 лютого 2021 року.
19 лютого 2021 року позивач був звільнений за власним бажанням, згідно зі ст. 38 КЗпП України, на підставі Наказу № 6 від 19.02.2021.
Відповідач при звільнені не виплатив заробітну плату позивачу частково за листопад -2020 і за повний місяць грудень 2020, а також за січень та лютий 2021 року.
Так, за період роботи позивача йому була не виплачена, заробітна плата у наступному розмірі (без вирахування податків та обов`язкових платежів) за: листопад 2020 року - 3513,20 грн.; грудень 2020 року - 5165,77 грн.; січень 2021 року - 6294,76 грн.; лютий 2021 року - 8327,02 грн. (в тому числі компенсація за невикористані дні і щорічної відпустки).
Всього: 3513,20 + 5165,77 + 6294,76 + 8327,02 = 23 300,75 грн.
Згідно виписки з банківського рахунку № НОМЕР_1 , відкритого позивачем у AT «Альфа - банк», суми нарахованої заробітної плати за період листопад 2020 року -лютий 2021 року, позивач не отримував.
Отже, в день звільнений відповідач не здійснив остаточний розрахунок з позивачем, чим порушив трудові права позивача.
Таким чином, виходячи з вищевикладеного, AT «Київметробуд» не здійснило розрахунку із ОСОБА_1 при звільненні, а відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню невиплачена заробітна плата (в тому числі компенсація за невикористані дні щорічної відпустки) за період листопад 2020 року - лютий 2021 року, в загальному розмірі без вирахування податків та обов`язкових платежів 23 300,75 грн.
Для обчислення середньомісячної заробітної плати необхідно брати до уваги виплати за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню, тобто грудень 2020 року, січень 2021 року.
У грудні 2020 року позивач повинен був отримати заробітну плату у повному розмірі
5165,77 грн. та у січні 2021 року також - 6294,76 грн.
Сукупна кількість робочих днів за цей період склала 22 дні + 19 днів = 41 день.
Отже, середньоденний заробіток позивача за грудень 2020 року та січень 2021 року буде складати 280,00 грн., із розрахунку: (5165, 77 грн. + 6294,76 грн.)/(22 дні + 19 днів).
Таким чином, середній заробіток без вирахування податків та обов`язкових платежів за період з 20 лютого по 29 грудня 2021 року, тобто по день подання позовної заяви, буде становити 59 920,00 грн. із розрахунку: 280,00 грн. х 214 робочих дня.
Разом з тим, оскільки середній заробіток за весь час затримки повинен бути виплачений по день фактичного розрахунку, то сума, що підлягає стягненню на користь позивача може бути збільшена із розрахунку 280,00 грн. за кожен день затримки розрахунку, починаючи з 20 лютого 2021 року по день ухвалення рішення судом.
Позивач є людиною похилого віку. Заробітна плата, яку отримував позивач, працюючи на підприємстві відповідача, була одним із головних джерел доходу позивача.
У зв`язку з невиплатою заробітної плати у встановлений законодавством період, тобто порушенням відповідачем конституційного права позивача на оплату працю, було порушено звичний для позивача уклад життя, що завдало йому моральних страждань, які виразилися в переживаннях, пов`язаних із необхідністю працювати більше трьох місяців без виплати заробітної плати та вже після звільнення позивач також не отримав відповідних грошових коштів.
Більш того, позивач був змушений неодноразово звертатись до позивача з відповідними заявами та звертатись до державних органів за захистом своїх порушених прав, але відповідач на день подання позовної заяви так і не відновив порушених прав позивач, у зв`язку з чим останній змушений відстоювати та захищати свої порушенні права у судовому порядку.
Таким чином, в результаті не виплати заробітної плати при звільненні, позивач поніс моральні страждання, які виразились, у неотриманні коштів на проживання на протязі певного періоду (що продовжується і досі), що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, що принизило позивача.
У зв`язку з цим позивач вважає за необхідним заявити про стягнення моральної шкоди з відповідача у розмірі 5000,00 грн.
Одночасно з позовною заявою позивач подав клопотання про витребування доказів від АТ «Київметробуд», а саме: належним чином засвідчену копію наказу про звільнення ОСОБА_1 з АТ «Київметробуд»; деталізовану довідку про суму нарахованої і невиплаченої при звільненні заробітної плати (за кожний місяць окремо), із зазначенням розрахунку виплат, що підлягає сплаті при звільненні з урахуванням невиплаченої суми компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_1 ; довідку про середньоденну заробітну плату ОСОБА_1 , розраховану у відповідності до Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100.
Ухвалою судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 27.01.2022 провадження у справі відкрито, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження.
27.01.2022 задоволено клопотання представник позивача про витребування доказів.
Позивач надав до суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності. Позов підтримує.
Відповідачу - АТ «Київметробуд» направлялась позовна заява з додатками, ухвала про відкриття провадження у справі та витребування доказів. Вказане поштове відправлення повернулось до суду з відміткою про вручення 08.02.2022 поштової кореспонденції. В подальшому направлені судом відповідачу судові повістки повернулися з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
В ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження від 05.01.2022 відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.
Відповідач, який належним чином повідомлений про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, не скористався своїм процесуальним правом та не направив до суду зазначених клопотань та відзиву на позовну заяву, із викладеними запереченнями проти позову.
Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до положень статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 2 статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
При таких обставинах суд визнав неявку представника відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, провівши на підставі вимог ст. 281 ЦПК України, заочний розгляд справи.
Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 280 ЦПК України.
При цьому, вирішуючи питання про доведеність обставини, які мають значення для даної справи і на які посилається позивач, суд керується принципом змагальності.
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine, заява N 7460/03, § 26) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Отже, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Стандарт доказування це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину доведеною. Мова йде про достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним. Іншими словами, це певний критерій (поріг) прийняття рішення для суду, через установлення певної міри, ступення доведеності (переконання/впевненості), досягнувши якої факт вважається встановленим.
Суд, ознайомившись із позовною заявою, за відсутності заперечень відповідача проти позову, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Позивач з 1 серпня 2017 року по 19 лютого 2021 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, займаючи посаду сторожа.
19 лютого 2021 року позивач був звільнений за власним бажанням, згідно зі ст. 38 КЗпП України, на підставі Наказу № 6 від 19.02.2021, що підтверджується записом у трудовій книжці (а.с.8).
Позивачем у позовній заяві наведено розрахунок, відповідно до якого заборгованість відповідача по виплаті заробітної плати позивачу складає: за листопад 2020 року - 3513,20 грн.; за грудень 2020 року - 5165,77 грн.; за січень 2021 року - 6294,76 грн.; за лютий 2021 року - 8327,02 грн. (в тому числі компенсація за невикористані дні щорічної відпустки). Всього: 3513,20 + 5165,77 + 6294,76 + 8327,02 = 23 300,75 грн.
З даним розрахунком суд погоджується, виходячи з відомостей наданих Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області і виписки з банківського рахунку № НОМЕР_1 , відкритого позивачем у AT «Альфа - банк» (а.с. 9-13).
Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації невикористаної відпустки судом враховується наступне.
Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, яка згідно ст.115 вказаного Кодексу виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Частиною 1 ст. 83 КЗпП України визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Судом враховуються роз`яснення викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Як вже було зазначено судом ухвалою суду від 27 січня 2022 року витребувано у відповідача, у тому числі, деталізовану довідку про суму нарахованої і невиплаченої при звільненні заробітної плати (за кожний місяць окремо), із зазначенням розрахунку виплат, що підлягає сплаті при звільненні з урахуванням невиплаченої суми компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_1 .
Зазначену ухвалу суду відповідач отримав 08 лютого 2022 року, проте витребувані докази суду не надав, причини неподання таких доказів суду не повідомив (а.с. 26).
Відповідно до частини десятої статті 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ.
Таким чином, виходячи з вказаного позивачем обрахунку заборгованості, враховуючи норми частини десятої статті 84 ЦПК та неподання і неповідомлення відповідачем причин неподання суду витребовуваних доказів, судом визнано, що розмір заборгованість відповідача по виплаті заробітної плати позивачу за лютий 2021 року в розмірі 8327,02 грн. визначене з урахуванням компенсація за невикористані дні щорічної відпустки.
З урахуванням предмету та підстави позову, суд дійшов висновку, що ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права позивача, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням, а також таким, що буде знаходитися в межах заявлених позивачем вимог, буде стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 23 300,75 грн. (в тому числі компенсація за невикористані дні щорічної відпустки).
Зазначену суму заробітної плати, компенсації невикористаної відпустки позивачу станом на час розгляду справи судом не виплачено, доказів протилежного відповідачем суду не надано.
Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).
Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, передбачено, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Отже, середньоденний заробіток позивача за грудень 2020 року та січень 2021 року буде складати 279,52 грн., із розрахунку: (5165, 77 грн. + 6294,76 грн.)/(22 дні + 19 днів).
Враховуючи наведене суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 20 лютого 2021 року і по день розгляду справи судом, оскільки на день розгляду справи судом відповідач так і не провів з позивачем остаточний розрахунок.
Кількість робочих днів за період з 20 лютого 2021 року по 07 липня 2022 року складає 347 днів.
Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 20 лютого 2021 року по 07 липня 2022 року складає: 347 днів х 279,52 грн. = 96 993,44 грн.
Разом з цим судом враховується правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі N 761/9584/15-ц, відповідно до якого встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.
2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі N 761/9584/15-ц (провадження N 14-623цс18)).
За таких обставин, враховуючи характер заборгованості, дій позивача та відповідача, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 50 000 грн.
Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (стаття 23 ЦК України).
Крім того, у частині 1 статті 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
За пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Крім того, судом враховуються висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 682/1892/15-ц, відповідно до яких підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення підприємством трудових прав працівника, а саме невиплата всіх належних сум, що змусило докладати додаткових зусиль для відновлення порушеного права, внаслідок чого в житті працівника відбулися вимушені зміни негативного характеру.
Отже, суд виходить з того, що сам факт порушення прав позивача щодо своєчасного отримання заробітної плати за виконану ним роботу, свідчить про перенесені останнім моральні страждання, оскільки позивач об`єктивно був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням характеру страждань, їх обсягу, тривалості, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд вважає, що розміром грошового відшкодування моральної шкоди необхідним, достатнім, розумним і справедливим за наведених обставин, є 3000 гривень, а тому позовні вимоги слід в даній частині задовольнити частково.
З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Розподіляючи судові витрати судом враховується наступне.
Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 264, 280-283 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Київметробуд» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, задовольнити частково.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 , відмовити.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження ОСОБА_1 виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: В. О. Говоруха