Номер провадження 2/754/1264/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2022 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Альфа-Банк" про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ "Альфа-Банк" звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. В свою чергу 15.06.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. Згідно вищезазначених угод (договорів) відбулося відступлення Права вимоги за Кредитним договором № 2706/1006/71-455 від 23.10.2006 року, що було укладено між ВАТ "Сведбанк" (правонаступник ПАТ "Сведбанк") та ОСОБА_1 , на користь ПАТ «Альфа-Банк». 23.10.2006 року ВАТ "Сведбанк" (правонаступник ПАТ "Сведбанк") та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 2706/1006/71-455. Відповідно до умов вищевказаного Кредитного Договору, Банк зобов`язується надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 76000,00 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитні договором та Додатком № 1 до нього - Графіком погашення кредиту. Банк свої зобов`язання за Кредитним договором виконав, надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 76000,00 доларів США, що підтверджується випискою з особового рахунку відповідачки. У порушення умов Кредитного договору ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 24.11.2014 року має прострочену заборгованість за кредитом - 26 224,99 доларів США, що за курсом НБУ станом на 24.11.2014 року становить 394969,17 грн., за відсотками - 971,48 доларів США, що за курсом НБУ на день розрахунку становить 14631,26 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість у розмірі 410390,97 грн., а саме: заборгованість за кредитом у розмірі 394 969,17 грн., заборгованість по відсотках у розмірі 14 631,26грн., пеню у розмірі 790,54 грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі 3 654,00 грн.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14.04.2016 року залишено без розгляду позов ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06.07.2016 року Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 14.04.2016 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30.08.2016 року зупинено провадження по цивільній справі за позовом ПАТ "Альфа-Банк " до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості до набрання законної сили рішенням по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ "Альфа-Банк", ПАТ "Омега Банк" про визнання договору поруки недійсним, що знаходиться на розгляді у Шевченківському районному суді м. Києва.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.06.2019 року відновлено провадження у цивільній справі за позовом ПАТ "Альфа-Банк " до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

07.08.2019 року від ОСОБА_1 до суду надійшов зустрічний позов до ПАТ «Альфа-Банк», про захист прав споживачів, визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки. Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що 23.10.2006 року між ОСОБА_1 та ПАТ "ТАС-Комерцбанк" було підписано кредитний договір № 2706/1006/71-455. Зазначений Договір підписаний сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої Банком для будь-яких клієнтів-фізичних осіб. Згідно умов кредитного Договору позивачці за зустрічним позовом повинні бути надані кредитні кошти у розмірі 76 000 доларів США строком погашення до 23.10.2026 року зі сплатою 15.00 % річних за користування кредитними коштами. Окрім того, з відповідачем також було укладено Договір іпотеки від 23.10.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. Позивачка зазначає, що вказаний кредитний договір є недійсним з огляду на наступне. Умовами кредитного договору та п. 1.1. передбачено сума кредиту у розмірі 76 000 доларів США. Також пунктом 1.2. договору передбачений порядок надання кредиту. Позичальник кредиту за кредитним договором № 2706/1006/71-455 в сумі 76 000 доларів США не отримувала ані з каси банку, ані на свій поточний рахунок, який також відкритий не був. Іншого способу надання кредиту в іноземній валюті фізичній особі на території України не існує. ОСОБА_1 стверджує, що на сьогоднішній день так і не отримала кредит в іноземній валюті згідно умов договору та не має жодних зобов`язань перед Банком. Також позивачка зазначає, що відповідач не виконав своїх зобов`язань щодо законної видачі позичальнику кредитних коштів в іноземній валюті та не виконав предмету договору, тому вказаний кредитний договір є недійсним. З врахуванням положень Генеральної ліцензії (письмового Дозволу НБУ з Додатком на право здійснення операцій з іноземною валютою) та положень правил ведення касових операцій і, відповідно, правил відображення таких операцій в бухгалтерському обліку в банках України, встановленому законом, видача та погашення кредиту в готівковій іноземній валюті можливо виключно з використанням поточного рахунку клієнта, відкритого йому в установі банку на підставі договору банківського рахунку відповідно до положень глави 72 ЦК України. Договорів на обслуговування рахунку № НОМЕР_1 та рахунку № НОМЕР_1 між банком та Позичальником - не укладалося, вказані рахунки, - не є рахунками клієнта. Відтак банк не мав права на використання аналітичних внутрішньобанківських рахунків на приймання від фізичних осіб готівки іноземної валюти на рахунки, відмінні від поточного, оскільки це є грубим порушенням Генеральної ліцензії банку, Інструкції про касові операції в банках України та Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України. Неможливість виконувати кредитний договір в частині погашення кредиту тягне за собою недійсність кредитного договору в цілому, оскільки без шляхів видачі та погашення кредиту - кредитний договір неможливо виконувати. Крім того, позивачка зазначає, що 01.07.2015 року вона була змушений звернутися з листом-замовленням до Незалежного аудитора, яким проведено аудиторський висновок та розраховано ефіктивну відсоткову ставку. Відповідно до висновку аудитора від 01.07.2015 року розрахунок показав, що ефіктивна відсоткова ставка складає 15,324% у доларах США, у той час як у п 1.3. договору зазначено процент у розмірі 15,00 річних. Відповідно позивачка під час укладення Договору не могла знати ні ефіктивну відсоткову ставку, ні абсолютне значення подорожчання кредиту. Таким чином, волевиявлення учасників спірного кредитного договору не відповідає реальній їх волі. Зокрема волі позивачки, на умовах сплати ефіктивної відсоткової ставки, що у дійсності складає 15,324% у доларах США, про що якби знала ніколи не підписала та не погодилася на спірний договір. Окрім того, приховання, під час укладення кредитного договору відповідачем від позивачки повної та об`єктивної інформацію щодо реальної відсоткової ставки, що приводить до збільшення абсолютного значення подорожчання кредиту та кінцевої загальної суми кредиту, яку позивачка сплатила би відповідачу - є беззаперечним обманом з боку Банку. На підставі викладеного позивачка за зустрічним позовом просить суд визнати недійсним з моменту підписання кредитний договір № 2706/1006/71-455 від 23.10.2006 року, підписаний між ОСОБА_1 та ПАТ "ТАС-Комерцбанк", право вимоги за яким перейшло до ПАТ "Альфа Банк", та договір іпотеки від 23.10.2006 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «ТАС-Комерцбанк», що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований в реєстрі за № з-1746.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 07.08.2019 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ "Альфа-Банк" про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними - до розгляду в одному провадженні у вищевказаній цивільній справі.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.08.2019 року відмовлено у задоволенні заяви позивачки за зустрічним позовом про забезпечення позову.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10.09.2019 року задоволено клопотання представника відповідачки про витребування доказів.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.09.2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову повернуто позивачу.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.09.2019 року відмовлено у задоволенні заяви позивачки за зустрічним позовом про забезпечення позову.

20.11.2019 року від представника позивача до суду надійшла Уточнена позовна заява, відповідно до якої представник просить стягнути з відповідачки ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за Кредитним договором № 2706/1006/71-455 від 23.10.2006 року у розмірі 410390,97 грн., а саме: заборгованість за кредитом у розмірі 394 969,17 грн., заборгованість по відсотках у розмірі 14 631, 26грн., пеню у розмірі 790,54 грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі 3 654,00 грн.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.11.2019 року залишено без розгляду позовну заяву у частині позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02.03.2020 року задоволено клопотання відповідачки про призначення судово-економічної експертизи.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 07.10.2020 року відновлено провадження у цивільній справі за позовом ПАТ "Альфа-Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ "Альфа-Банк" про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними.

У судове засідання представник позивача за первісним позовом не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить проводити розгляд справи в його відсутність.

Відповідачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачки, за наявних у справі матеріалів.

Представник відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу у його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів.

Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Банку та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 23.10.2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір №2706/1006/71-455.

Відповідно до п. 1.1. Договору Банк зобов`язується надати Позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 76000 доларів США на строк з «23» жовтня 2006р. по «23» жовтня 2026 р. включно на умовах, передбачених у цьому договорі, а Позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни передбачені цим договором.

Згідно п 1.2. Договору кредит надається Банком у готівковій формі через касу Банку або у безготівковій формі на підставі заяви Позичальника з метою подальшої конвертації суми отриманого кредиту у національну валюту України та внесення коштів у національній валюті України на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в оплату за Договором купівлі-продажу, зазначеним у п. 1.4 цього договору.

Відповідно п 1.3 Договору, Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитом у розмірі 15% річних за весь строк фактичного користування кредитом. Сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладанні цього Договору, встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної тавки може змінюватися без укладання додаткового правочину до цього Договору, у випадку і в порядку, встановленому п. 6.1.2. цього Договору.

23.10.2006 року в забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань ОСОБА_1 за Кредитним договором №2706/1006/71-455 між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 був укладений Договір поруки, за умовами якого ОСОБА_2 поручається перед кредитором за виконання усіх зобов`язань ОСОБА_1 в їх повному обсязі як солідарний із позичальником боржник.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за Кредитним договором №2706/1006/71-455 23.10.2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В.

Згідно п.1 Іпотечного договору за цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором №2706/1006/71-455 від 23.10.2006 року, з повернення кредиту у сумі 76 000 дол. США у строк до 26.10.2026 року; сплачувати проценти за користування кредитом у термін та на умовах, визначених Кредитним договором; сплатити пеню і штраф у випадках, передбачених кредитним договором.

Відповідно до п.2 Іпотечного договору передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 23.10.2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрованого в реєстрі за № з-1744.

25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами.

16.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк», що виступає правонаступником ВАТ «Сведбанк», яке в свою чергу виступає правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», і ОСОБА_1 було укладено Договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору №2706/1006/71-455 від 23.10.2006р., відповідно до п. 3. якого сторони домовились, що з урахуванням п. 2 цього договору про внесення змін та доповнень розмір строкової заборгованості за Кредитом, що відображена на позичковому рахунку Позичальника № НОМЕР_1 складає 28878,75 доларів США.

16.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк», що виступає правонаступником ВАТ «Сведбанк», яке в свою чергу виступає правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», і ОСОБА_1 було укладено Договір про внесення змін та доповнень № 2 до кредитного договору №2706/1006/71-455 від 23.10.2006р.

16.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк», що виступає правонаступником ВАТ «Сведбанк», яке в свою чергу виступає правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», і ОСОБА_1 було укладено Договір про внесення змін та доповнень № 3 до кредитного договору №2706/1006/71-455 від 23.10.2006р.

16.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк», що виступає правонаступником ВАТ «Сведбанк», яке в свою чергу виступає правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було укладено Договір про внесення змін та доповнень № 1 до Договору поруки №б/н від 23.10.2006р.

15.06.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором, за яким відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором №2106/1006/71-455 від 04.04.2008 року та договором поруки, що були укладені між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 позичальником, ОСОБА_2 - поручителем.

Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України).

Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування.

Відповідно до ст. 553 ЦК України під порукою розуміється договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем. Згода боржника на укладення договору поруки не вимагається.

За положеннями статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення такого зобов`язання боржник і поручитель відповідають як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до умов договору поруки, відповідальність поручителя настає у випадку, коли боржник не виконує або неналежним чином виконує свої грошові зобов`язання.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним Договором.

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Згідно чинного законодавства, зокрема ст. 549-550 ЦК України, встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Документальним підтвердженням виконання сторонами умов договору (усного правочину) є належним чином оформлені первинні документи.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-ХІУ (далі - Закон № 996 із змінами і доповненнями та загальними положеннями Постанови НБУ від 04.07.2018 № 75 «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснень операційної діяльності в банках України» підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які містять відомості про операцію. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення та можуть складатися у паперовій формі та/або у вигляді електронних записів (у формі, яка доступна для читання та виключає можливість внесення будь-яких змін). У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Первинні документи як у паперовій формі, так і у вигляді електронних записів (не паперовій формі) повинні мати такі обов`язкові реквізити, назву документа (форми); дату складання документа; назву підприємства (банку), від імені якого складений документ; місце складання документа; назву отримувача коштів; зміст операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; суму операції (цифрами та прописом).

Сума операції може бути відображена цифрами за відсутності на документі суми прописом, якщо цей документ формується за допомогою програмного забезпечення в автоматизованому режимі або якщо це передбачено нормативно-правовими актами Національного банку України; номери рахунків; назву банку (отримувача та платника коштів); посади та підписи осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення (підтвердження підпису на документі в електронному вигляді здійснюється за допомогою електронного коду працівника або електронного підпису).

Первинні документи як у паперовій формі, так і у вигляді електронних записів можуть мати й інші додаткові реквізити.

Документи, які надають клієнти банку, повинні мати підписи уповноважених службових осіб клієнта та відбиток його печатки. Підписи на всіх документах, а також печатки мають відповідати заявленим їх зразкам, а підтвердження достовірності підпису на документі в електронному вигляді обумовлюється в договорі про обслуговування клієнта через систему електронних платежів «клієнт - банк».

У відповідності до вимог п. 7 Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 11.09.2017 № 89: «Аналітичний облік є складовою системи бухгалтерського обліку, що надає детальну інформацію про кожного контрагента та кожну операцію. Ведення аналітичного обліку забезпечується за допомогою аналітичних рахунків».

Згідно Розділу 4 «Регістри аналітичного та синтетичного обліку» Положення № 75: «57. Інформація, що міститься в прийнятих для обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку.

З позовної заяви про стягнення заборгованості АТ «Альфа-Банк» вбачається, що у порушення умов договору ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого, станом на 24.11.2014 року має прострочену заборгованість у розмірі 394969,17 грн., заборгованість за відсотками у розмірі 14631,26 грн., пеню у розмірі 790,54 грн.

За клопотанням представника відповідача судом була призначена судово-економічна експертиза.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи по даній цивільній справі № 3026 від 22.09.2020 року надано наступні висновки:

1) В межах наявних матеріалів відсутній повний обсяг документів бухгалтерського обліку (відомостей щодо руху коштів (виписок) по рахункам) Банку та інших документів, які відображають облік здійснених операцій за Кредитним договором №2706/1006/71-455 від 23.10.2006р. за досліджуваний період (з 23.10.2006р. по 24.11.2014р.) та підтверджують заборгованість, зазначену у Розрахунку заборгованості станом на 24.11.2014р., а також встановлено відсутність повного обсягу інформації про здійснені операції за досліджуваний період і суперечливі дані щодо відображення заборгованості у Розрахунку станом на 24.11.2014р. Враховуючи вищенаведене, в зв`язку з відсутністю повного обсягу документів бухгалтерського обліку Банку та інших документів в межах наявних матеріалів, неможливо в повній мірі дослідити відповідність Розрахунку заборгованості станом на 24.11.2014р. умовам Кредитного договору №2706/1006/71-455 від 23.10.2006р. та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту, а також визначити розмір заборгованості станом на 24.11.2014р.

2) В результаті проведеного дослідження в частині арифметичних розрахунків, виходячи з наданих на експертизу документів та керуючись умовами на момент укладення Кредитного договору №2706/1006/71-455 від 23.10.2006р., встановлена сукупна вартість кредиту в процентному значенні (ефективна ставка відсотка) та грошовому виразі складає: - сукупна вартість кредиту у процентному значенні (ефективна ставка відсотка) на момент укладення Кредитного договору №2706/1006/71-455 від 23.10.2006р.- 16.10%; - сукупна вартість кредиту у грошовому виразі на момент Кредитного договору №2706/1006/71 - 455 від 23.10.2006р. 47353,00 дол.США.

3) В межах наданих матеріалів, враховуючи відсутність графіку погашення заборгованості у розрізі сум погашення основного боргу та сплати відсотків за користування кредитом не містить платежів за процентами) на момент укладення Кредитного договору №2706/1006/71 - 455 від 23.10.2006р., не видається за можливе встановити відповідність розміру щомісячного платежу за Кредитним договором №2706/1006/71-455 від 23.10.2006р. відсотковій ставці, яка була визначена умовами договору в розмірі 15,00% річних. В зв`язку з відсутністю в наявних матеріалах справи первинних документів (в т.ч. заяви на видачу готівки), передбачених вимогами Постанови Правління НБУ №337 від 14.08.2003р. «Про затвердження Інструкції про касові операції в банках України» не видасться за можливе в повній мірі підтвердити (або спростувати) операцію надання кредитних коштів у розмірі 76000,00 дол. США за Кредитним договором №2706/1006/71-455 від 23.10.2006р., відображену у Відомостях щодо руху коштів (виписці) по рахунку № НОМЕР_1 за період з 23.10.2006р. по 25.05.2012р.

Відповідно до вимог статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу, згідно з частиною першою якої суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналіз вказаних положень закону свідчить про те, що висновок експерта для суду не є обов`язковим, він оцінюється у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами.

Частинами першою та другою статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, з урахуванням наведених норм закону вищевказаний висновок судово-економічної експертизи спростовує як факт отримання позичальником кредитних коштів, так і факт наявності заборгованості у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, оскільки в межах представлених на дослідження документів підтвердити видачу коштів позичальнику ОСОБА_1 за кредитним договором № 2706/1006/71-455 від 23.10.2006 не видається за можливе, то неможливо в повній мірі дослідити відповідність Розрахунку заборгованості станом на 24.11.2014 року умовам Кредитного договору №2706/1006/71-455 від 23.10.2006 року та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту, а також визначити розмір заборгованості станом на 24.11.2014 року.

Здійснюючи аналіз всіх наданих доказів, суд приходить до висновку, що наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру заборгованості, оскільки банком не доведено укладання кредитного договору з дотриманням передбаченої законом форми, тому позовні вимоги про стягнення грошових сум згідно з умовами такого договору не можуть бути задоволені і тому в позові АТ «Альфа-банк» слід відмовити в повному обсязі.

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, то слід зазначити наступне.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 ставила питання про визнання недійсним кредитного договору, оскільки порядок видачі та погашення кредиту не відповідає вимогам діючого законодавства України та Інструкції про касові операції в банках України.

Позивачка обґрунтовувала свої вимоги наступним.

Пунктом 3.1. кредитного договору Позичальник зобов`язується здійснювати погашення заборгованості за кредитом, шляхом внесення коштів на позичковий рахунок № НОМЕР_1 щомісяця, через касу Банку згідно Додатку № 1, що є невідємною частиною цього договору, якщо інше не передбачено цим Договором.

Пунктом 3.3. кредитного договору визначено, що проценти за користування кредитом підлягають сплаті Позичальником через касу Банку на рахунок нарахованих відсотків № 4401 щомісяця за період з «01» по «10» число включно, за попередній календарний місяць.

Вищевказаними пунктами договору передбачено порядок повернення кредиту.

Згідно з п.2.3 розділу 2 Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ №495 від 20.10.2004 року, та зареєстрованої Міністерством юстиції України 08.11.2004 року за № 1425/10024, операції з видачі клієнтам готівки в національній та іноземній валютах з кас банків відображаються в бухгалтерському обліку на підставі відповідних видаткових документів, визначених Інструкцією про касові операції, такими бухгалтерськими проводками: видача готівки фізичним особам з поточних, вкладних (депозитних) рахунків: дебет - 2620, 2630, 2635; кредит - 1001,1002.

Відповідно до п.2.2 розділу 2 Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України операції з приймання готівки в національній та іноземній валютах від клієнтів через каси банків України відображаються в бухгалтерському обліку на підставі відповідних прибуткових касових документів, визначених Інструкцією про касові операції в банках України, затвердженою постановою Правління НБУ №337 від 14.08.2003 року, та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.09.2003 року за №768/8089, такими бухгалтерськими проводками є: приймання готівки від фізичних осіб для зарахування на поточні, вкладні (депозитні) рахунки: дебет - 1001, 1002; кредит - 2620, 2625, 2630, 2635.

Поточними рахунками клієнта, згідно Плану рахунків в банках України, затвердженому постановою Правління НБУ №280 від 17.06.2004 року, є рахунки 2620, що призначені для обліку коштів клієнта.

Разом з тим п.3.1 та п. 3.3. кредитного договору передбачено, що повернення суми кредиту та процентів позичальник зобов`язаний проводити шляхом перерахування коштів на рахунок № НОМЕР_1 , що суперечить діючому законодавству України.

Згідно Плану рахунків в банках України вище вказаний рахунок є аналітичним (транзитним) рахунком банку для обліку, відповідно наданих кредитів, обліку відсотків за кредитами та обліку комісій.

Позивачка посилалась на те, що рахунок № НОМЕР_1 призначений лише для внутрішньобанківського обліку, ці рахунки відкриваються банками для власних потреб і на власний розсуд, і до зберігання коштів не мають жодного стосунку.

Згідно п.1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах Банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки.

Проте, договір на обслуговування рахунку № НОМЕР_1 між банком та позичальником не укладався, вказаний рахунок не є рахунком клієнта.

Зазначає, що оскільки п.3.1 та п. 3.3. кредитного договору суперечать вимогам Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», положенням Генеральної ліцензії банку, що дозволяла банку проведення операцій з іноземною валютою, Декрету Кабінету Міністрів України «Про валютне регулювання та валютний контроль», ст.162 КпАП України, то кредитний договір є недійсним згідно з ст.203 ЦК України.

Процедура видачі готівки та повернення коштів, тобто порядку виконання умов кредитного договору не може ставитися в залежність від дійсності умов такого договору.

Позивачка не надала жодного належного та допустимого доказу того, що використання аналітичних внутрішньобанківських рахунків на приймання від фізичних осіб готівки іноземної валюти порушили її права як споживача банківських послуг.

Ця обставина жодним чином не вплинула на виконання сторонами договору своїх зобов`язань.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно з ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Із роз`яснень, викладених у пункті 20 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Як зазначено в п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з ч. 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Доводи позивачки про те, що волевиявлення позивачки не відповідало її реальній волі, зокрема, умовам сплати реальної відсоткової ставки в розмірі 15,32%, що у свою чергу потягло подорожчання кредиту, що є обманом зі сторони банку, суд відхиляє, оскільки вказані обставини не є підставою для визнання недійсним в цілому договору кредиту та визнання згідно з ч.2 ст.548 ЦК України договору іпотеки недійсним, а є підставою внесення змін до кредитного договору та здійснення перерахунку сплачених сум, виходячи з нового вірного розміру щомісячного ануїтетного платежу.

З матеріалів справи вбачається, що при укладенні кредитного договору позивачці були відомі усі викладені в ньому умови, про що свідчить її підписи на даному договорі.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні основного та зустрічного позовів.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 509, 525, 526, 530, 536, 599, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Альфа-Банк" про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк», , адреса: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100.

Відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлений 08 липня 2022 року.

Суддя О.В.Лісовська