Справа № 587/1558/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року Сумський районний суд Сумської області в складі:

головуючого судді -Черних О.М.

з участю секретаря судового засідання - Губарь Ю.В.

позивача - ОСОБА_1

його представника - адвоката Іващенко Т.А.

відповідача - ОСОБА_2

його представника - адвоката Фомінова Р.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), третя особа: приватний нотаріус Сумського районного нотаріального округу Сумської області Висєканцева Тетяна Сергіївна (вул. Садова, 33, м. Суми) про визнання договорів дарування недійсними,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування.

Позовну заяву мотивовано тим, що 14 травня 2019 року між ним та відповідачем укладено договір дарування земельної ділянки та договір дарування житлового будинку. Відповідно до згаданих договорів він безоплатно передав відповідачу, а відповідач прийняв у дар земельні ділянки: 0,0718 га (кадастровий номер :05:002:0627) для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0587 га (кадастровий номер :05:002:0627 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та розташований на ній житловий будинок, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 . Зазначив, що вищезгадані договори укладені ним під впливом помилки, а саме він помилився щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо природи правочинів, прав та обов`язків сторін. При цьому, посилається на те, що спірний будинок був і є його єдиним місцем мешкання. Посилаючись на вищевикладене, позивач просив визнати недійсними договори дарування вказаного будинку та земельних ділянок, укладених між сторонами 14 травня 2019 року.

Короткий зміст відзиву

Відповідач не погоджується з позовними вимогами позивача, зазначаючи, що ОСОБА_1 повністю усвідомлював правову природу договорів дарування, сам йому запропонував і будь-якого тиску з його боку на позивача не вчинялось. При укладанні договорів дарування, нотаріусом були роз`ясненні наслідки укладених договорів. Крім того вказав, що позивач - ОСОБА_1 досить тривалий час проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом зі своєю співмешканкою. Всі комунальні платежі по утриманню спірного будинку сплачує саме він - ОСОБА_2 . Крім того, посилається на пропущення позивачем строків звернення до суду, а тому просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили їх задовольнити.

Відповідач та його представник заперечували проти позову, посилаючись на мотиви, викладені у відзиві.

Приватний нотаріус Сумського районного нотаріального округу Сумської області Висєканцева Т.С. направила суду заяву, в якій просила справ слухати у її відсутність, щодо вирішення спору, поклалась на розсуд суду.

В судовому засіданні були допитані свідки.

Так, свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що вона здає житло ОСОБА_1 , оскільки останній «переписав» свій будинок сину, а син його вигнав.

Свідок ОСОБА_4 , суду пояснила, що вона працює в лікарні разом з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які в свою чергу є чоловіком та дружиною, принаймyі у них такі відносини. Під час телефонних розмов ОСОБА_1 вона дізналась, що останній подарував своєму сину будинок за умовами, що син дозволить йому там проживати, але в подальшому син вигнав його з будинку. При цьому вказала, що ОСОБА_1 проживає в с. Склярівка у ОСОБА_3 .

Свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 суду пояснили, що вони проживають у АДРЕСА_3 , в якому мешкають відповідач разом зі своєю матір`ю та дружиною. Позивач - ОСОБА_1 за вказаною адресою приїздить досить рідко, один-два рази на рік. Будь - яких сварок між сином та батьком вони ніколи не чули.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що вона є донькою позивача та сестрою відповідача, вказала, що батько давно не проживав з ними, пішов до іншої жінки. Разом з тим, вказала, що у них були досить теплі і дружні відносини, і вони продовжували спілкування з ним. Під час однієї сімейної зустрічі, батько повідомив, що має намір подарувати будинок сину - ОСОБА_9 , оскільки він вже точно до матері не повернеться, але бажає щоб його будинок залишився сину. При самому укладенні договору вона присутня не була. Зазначила, що ніхто йому не чинить перешкоди проживати у будинку, тільки жити там у нього бажання немає.

Позиція суду

Суд вислухавши учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні докази приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком відповідача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

14 травня 2019 року між сторонами укладені договори дарування земельних ділянок та житлового будинку. Відповідно до згаданих договорів позивач безоплатно передав відповідачу, а відповідач прийняв у дар земельні ділянки 0,0718 га (кадастровий номер :05:002:0627) для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0587 га (кадастровий номер :05:002:0627 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та розташований на ній житловий будинок, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 . Ці договори посвідчені приватним нотаріусом Сумського районного нотаріального округу Сумської області Висєканцевою Т.С. (а.с. 8-9).

В договорі зазначено, що сторони стверджують, що ці договори не мають характеру уявного та удаваного правочину угод. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, за письмовою згодою дружини дарувальника - ОСОБА_10 .

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Верховний Суд України у постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16 дійшов висновку, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування.

Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Проте, Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Судом не установлено, що ОСОБА_1 на момент укладення оспорюваних договорів дарування помилився стосовно правової природи укладених ним правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, він усвідомлював їх істотні умови і правові наслідки їх укладення.

До укладення договорів нотаріусом позивача було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладені сторонами правочини, що підтверджується змістом оспорюваних договорів, підписаних позивачем.

Сторони укладених договір дарування ствердили, що ці договори не мають характеру уявних та удаваних угод. Дарувальник ствердив, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального.

Висновки суду

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Установивши, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваних договорів дарування він мав намір укласти інший договір - договір довічного утримання, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договорів дарування недійсними, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16.

Посилання на те, що спірний будинок є єдиним житлом позивача, що є доказом відсутності волі ОСОБА_1 на укладення договору дарування, спростовуються як тим, що ОСОБА_1 зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 так і допитаними в судовому свідками.

При цьому суд звертає увагу на те, що згідно з приписами частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за необгрунтованістю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10-13, 81, 89, 263, 265, 315-319 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), третя особа: приватний нотаріус Сумського районного нотаріального округу Сумської області Висєканцева Тетяна Сергіївна (вул. Садова, 33, м. Суми) про визнання договорів дарування недійсними за необґрунтованістю.

Скасувати заходи забезпечення позову вжиті відповідно до ухвали Сумського районного суду Сумської області № 587/1558/21 від 13 серпня 2021 року.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М.Черних