Провадження № 22-ц/4808/811/22
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

секретаря Максимів Ю.В.,

за участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Домбровською Г.В. 19 травня 2022 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 24 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення невиплаченого страхового відшкодування у зв`язку з втратою годувальника,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв адвокат Кульчицький О.С., звернулась в суд з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення невиплаченого страхового відшкодування.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 24 серпня 2019 року ОСОБА_3 , який керував автомобілем Infiniti Fх30d шведської реєстрації № НОМЕР_1 , здійснив наїзд на її сина ОСОБА_4 , який на велосипеді перетинав проїзну частину зліва на право відносно напрямку руху автомобіля. Від отриманих травм велосипедист помер в автомобілі швидкої допомоги. 26 вересня 2019 року вона звернулась до МТСБ України з заявою, вимоги якої збільшила у березні 2020 року, про виплату страхового відшкодування, що включає відшкодування витрат, понесених на поховання у розмірі 51 965,00 грн та відшкодування моральної шкоди в сумі 25 038,00 грн. В березні 2020 року позивачка отримала частину страхового відшкодування в розмірі 75 120,00 грн.

23 червня 2021 року ТОВ «Юридична компанія «Відшкодування» в її інтересах надіслало відповідачу до раніше поданої заяви про виплату страхового відшкодування довідку про призначення ОСОБА_1 пенсії по втраті годувальника та заявило вимогу про виплату їй страхового відшкодування у зв`язку з втратою годувальника. У відповідь на лист відповідач повідомив, що для подальшого розгляду потрібно надати додатково документи про трудовий статус та довідку з місця роботи. 30 липня 2021 року ТОВ «Юридична компанія «Відшкодування» надіслало відповідачу довідку про доходи позивачки. Проте МТСБУ відмовило у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з тим, що підстави для здійснення регламентної виплати по утриманню відсутні. У вересні 2021 року позивачем отримано частину страхового відшкодування у розмірі 2 133,43 грн.

Вважає відмову відповідача щодо виплати страхового відшкодування по втраті годувальника такою, що порушує права позивачки на відшкодування шкоди, передбаченої пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а тому відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу невиплачену суму страхового відшкодування по втраті годувальника в розмірі 148 094,57 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 19 травня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Макух А.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Скарга мотивована тим, що позивачкою надано всі документи, передбачені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування по втраті годувальника. Одержання нею заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, якщо суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала утримання.

Так, непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Непрацездатними членами сім`ї померлого годувальника вважаються батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відтак, призначаючи надбавку по втраті годувальника до пенсії позивача Пенсійний фонд України встановив, що ОСОБА_1 має право на отримання такої надбавки та, відповідно, те, що вона перебувала на утриманні загиблого.

Посилаючись на зазначені обставини, апелянт просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Правом на подання відзиву відповідач не скористався.

Представник відповідача до суду не з`явився. Враховуючи належне повідомлення сторони про дату, час і місце розгляду справи, колегія суддів вважає, що згідно статті 372 ЦПК України перешкод розгляду справи у його відсутності немає.

В судовому засіданні представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала з викладених у ній мотивів.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не довела належними та допустимими доказами як потребу у матеріальній допомозі, так і те, що син ОСОБА_4 надавав їй таку допомогу, яка в свою чергу була основним і постійним джерелом її існування. Сам по собі факт проживання однією сім`єю з сином, на думку суду, не підтверджує обставин, що вона перебувала на утриманні останнього та мала дохід менший від встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць. Факт призначення ОСОБА_1 пенсії по втраті годувальника за її заявою від 03.09.2020 року не є автоматичною самостійною підставою виплати на її користь страхового відшкодування по втраті годувальника, оскільки пенсійні правовідносини є відмінними від страхових, як і не тотожними є підстави для призначення пенсії по втраті годувальника та підстави для виплати страхового відшкодування по утриманню.

Відтак суд прийшов до висновку, що матеріали справи не містять доказів надання страховику всіх визначених у пункті 35.2 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» документів, які є передумовою для прийняття відповідачем рішення щодо виплати страхового відшкодування по утриманню в разі втрати годувальника.

З вказаними висновками колегія суддів погоджується.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 24.08.2019 біля 22.30 годин в с. Крихівці Івано-Франківської міської ради водій ОСОБА_3 керував автомобілем марки Infiniti Fx30d швецької реєстрації № ULH 410, та рухаючись по вул. Крихівецькій у напрямку м. Івано-Франківська на смузі свого руху лівою передньою частиною вчинив наїзд на велосипедиста ОСОБА_4 , який перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на нерегульованому перехресті, рухаючись назустріч автомобілю, при повороті ліворуч з головної дороги на другорядну дорогу не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху, та не дав дорогу зустрічному автомобілю марки Infiniti. Від отриманих під час ДТП травм ОСОБА_4 помер в автомобілі швидкої медичної допомоги. Постановою від 31 жовтня 2019 року слідчого - начальника відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУ Національної поліції в Івано-Франківській області кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с. 24-29).

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля марки Infiniti Fx30d шведської реєстрації № НОМЕР_1 станом на дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди застрахована не була.

Встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю загиблого ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 21.06.1986 року (а.с.6, 15).

26 вересня 2019 року позивачка звернулась до МТСБ України з заявою про виплату страхового відшкодування, а саме, відшкодування витрат, понесених на поховання в розмірі 51965,00 грн. 12 березня 2020 року вона подала заяву також про виплату їй моральної шкоди в розмірі 25 038 грн, а всього 75 114,00 грн. Вказана сума була виплачна позивачці 29 березня 2020 року, про що зазначено в позовній заяві.

Звертаючись до МТСБУ 23 червня 2021 року із заявою про виплату відшкодування витрат у зв`язку з втратою годувальника, представник ОСОБА_1 , в обгрунтування наявності підстав для такої виплати, надав протокол за пенсійною справою , де зазначено розмір заробітної плати померлого сина та вказано, що ОСОБА_1 отримує надбавку до пенсії по втраті годувальника довічно. Так, позивачці за її заявою від 03.09.2020 року призначено пенсію по втраті годувальника ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 03.09.2019 року. Загальна сума його грошового забезпечення для обчислення пенсії визначена у розмірі 10 903,60 грн (а.с.34). Проте, МТСБУ відмовило у виплаті регламентної виплати по утриманню, оскільки ОСОБА_1 не надано жодного доказу, що вона на час ДТП була непрацездатною чи перебувала на утриманні ОСОБА_4 (а.с. 43)

Обгрунтовуючи позов, представник позивачки посилався на наявність у неї права на відшкодування, передбачене ст. 1200 ЦК України.

Відповідно до п. 27.2 ст. 27 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами; загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відповідно до абз. 1 ч.1 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Згідно з п.2 абз. 2 ч.1 ст. 1200 ЦК України шкода відшкодовується чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно.

Відповідно до ч.2 ст. 1200 ЦК України особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Тобто, до кола осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, належать: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Зміст поняття «непрацездатні громадяни» надається у статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Згідно п.п. 35.1, 35.2 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування, до якої, крім іншого, додаються документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника .

Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалася була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Відповідно до ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи (підпункт «г» пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»).

Оскільки предметом даного позову є відшкодування шкоди, завданою смертю потерпілого, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі.

Сам по собі факт проживання за однією адресою із загиблим не може свідчити про перебування на його утриманні.

До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 165/325/17, від 03 червня 2021 року у справі №705/3172/19, які відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України враховуються при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Суд обгрунтовано зауважив, що в рамках даної цивільної справи слід встановити обставини наявності у ОСОБА_1 права на отримання страхового відшкодування по утриманню від МТСБУ саме на день смерті потерпілого ОСОБА_4 , а не ті, які виникли пізніше.

Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі-набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»).

Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, осіб, які втратили працездатність.

До осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку.

Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць.

Станом на день смерті потерпілого 24.08.2019 року позивачка ОСОБА_1 працювала в Державному закладі «Прикарпатський центр репродукції людини» Міністерства охорони здоров`я України, та отримувала заробітну плату, яка відображена у Довідці про доходи від 21.07.2021 року (а.с.38). Зокрема, у липні 2019 року заробітна плата ОСОБА_1 до виплати становила 4681,70 грн, у серпні 2019 року - 5038,90 грн, вересні 2019 року - 4807,45 грн.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну особу з 01 липня 2019 року встановлено у розмірі 1936, 00 грн.

Таким чином, дохід позивачки у вигляді заробітної плати більш ніж удвічі перевищував встановлений законом прожитковий мінімум для осіб, а тому вона не вважається такою, що потребувала матеріальної допомоги.

Суд вірно зауважив, що інформаційна довідка про склад сім`ї потерпілого від 24.09.2019 року (а.с. 16) не підтверджує факту перебування позивачки на утриманні ОСОБА_4 . Натомість у відповідній графі «На утриманні у потерпілого ОСОБА_4 перебували:» даної інформаційної довідки міститься запис: «батьки ще не досягнули пенсійного віку».

Протокол за пенсійною справою, про призначення пенсії ОСОБА_1 по втраті годувальника за її заявою, поданою більш ніж через рік після смерті сина, не може свідчити про її непрацездатність та перебування на утриманні сина станом на час згаданого ДТП 24.08.2019.

Таким чином, станом на день смерті потерпілого ОСОБА_1 не була непрацездатною. Оскільки позивачка отримувала заробітну плату за основним місцем роботи в розмірі, що перевищує прожитковий мінімум, то відсутні також підстави вважати, що на час смерті сина вона перебувала на його повному грошовому утриманні. Жодних доказів протилежного ні в суді першої, ні апеляційної інстанції не надано.

Відтак, суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачка не подала належних та допустимих доказів, що вона мала право на страхове відшкодування в порядку статті 1200 ЦК України та пункту 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Фактично вони зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка.

З огляду на викладене, підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення відсутні.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, є малозначними справами.

Враховуючи, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа віднесена законом до малозначних, рішення в ній не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 19 травня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 11 липня 2022 року.