Cправа № 563/1660/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2022 року

Корецький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді Загородько Н.А.,

за участю секретаря Дулюка А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Корець цивільну справу за позовом ТОВ "Кошельок" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості -

встановив:

Позивач ТОВ "Кошельок" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики на загальну суму 18360 грн. та стягнення судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 29.10.2021 року між ОСОБА_1 та ТзОВ "Кошельок" укладено договір № -505467 про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту та додаток № 1 до Договору, який є невід"ємною частиною договору.

Договір № -505467 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 29.10.2021 укладений за допомогою одноразового індентифікатора, який згенерований електронною системою позивача та був надісланий на номер відповідача СМС-повідомленням.

На виконання п.1.1. Договору та визначеного зобов`язалася щодо надання кредиту, Позивач платіжним дорученням № 788308 від "29" жовтня 2021 р. відповідно перерахував кредитні кошти в розмірі 10000.00 (десять тисяч гривень 00 копійок.) на банківську картку Відповідача № НОМЕР_1 , що підтверджується повідомлення про транзакцію через платіжну систему XPAY Group LLC (додається), а Відповідач відповідно до умов Договору зобов`язався повернути суму позики до "25" листопада 2021 р.

Відповідач ОСОБА_1 не дотримуючись належного виконання умов зазначеного Договору допустила порушення, а саме несвоєчасну сплату грошових зобов`язань, суму позики не повернула та відсотки не сплатила, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, і позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Представник позивача в судове засідання не з"явився, але подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задоволити.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з"явилася, її представником адвокатом Рудзей Ю.В. подано до суду відзив на позовну заяву. В даному відзиві стороною відповідача зазначено, що відповідачем не підписано договір за допомогою одноразового ідентифікатора або за допомогою цифрового електронного підпису, який би відповідав вимогам Закону України "Про електронний цифровий підпис". Положення "Правил надання позики на умовах фінансового кредиту" не можна вважати складовою частиною договору та обгрунтовувати ними будь-які нарахування у кредитному договорі. Положення договору щодо відсотків є несправедливим в розуміння ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів". Нарахування процентів після 25.11.2021 року є незаконним. Факт видачі коштів позичальником не доведений.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

29.10.2021 року між ОСОБА_1 та ТзОВ "Кошельок" укладено договір № -505467 про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту та додаток № 1 до Договору, який є невід"ємною частиною договору.

Договір № -505467 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 29.10.2021 укладений за допомогою одноразового індентифікатора, який згенерований електронною системою позивача та був надісланий на номер відповідача СМС-повідомленням.

На виконання п.1.1. Договору та визначеного зобов`язання щодо надання кредиту, Позивач платіжним дорученням № 788308 від "29" жовтня 2021 р. відповідно перерахував кредитні кошти в розмірі 10000.00 (десять тисяч гривень 00 копійок.) на банківську картку відповідача № НОМЕР_1 , що підтверджується повідомлення про транзакцію через платіжну систему XPAY Group LLC (додається), а відповідач відповідно до умов Договору зобов`язався повернути суму позики до "25" листопада 2021 р.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, поданого стороною позивача, відповідач ОСОБА_1 не дотримуючись належного виконання умов зазначеного Договору допустила порушення, а саме не сплату грошових зобов`язань, суму позики не повернула та відсотки не сплатила, у зв`язку з чим утворилась заборгованість

За правилами ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відзиві відповідач зазначає, що кредитний договір укладається в письмовій формі і не може змінюватися в односторонньому порядку без згоди сторін. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Крім того, споживачем не підписано договір за допомогою одноразового ідентифікатора або за допомогою електронного цифрового підпису, який би відповідав вимогам Закону України " Про електронний цифровий підпис".

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

У справі №561/77/19 від 16.12.2020 р. Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив: «Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України.) Абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним у письмовій формі. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України). Особливості укладення кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі».

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 9 вересня 2020 р. у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 р. у справі №404/502/18, від 7 жовтня 2020 р. у справі №127/33824/19.

Таким чином, електронна форма договору прирівнюється до письмової, проте з певними особливостями щодо укладення таких договорів. Сторони вільні обрати форму правочину, в т.ч. електронну. Тож електронний договір не може бути визнаний недійсним виключно через те, що він має електронну форму.

Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №524/5556/19 від 12.01.2021 р. дійшов такого висновку: «Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто укладення між сторонами спірного правочину підтверджено належними та допустимими доказами ».

Подібна правова позиція міститься і у постанові Верховного Суду у справі №127/33824/19 від 07.10.2020 р., проте у цій справі мова йде про відсутність відображення електронного підпису на договорі та відсутність доказів отримання такого підпису позичальником: «Без отримання листа на адресу електронної пошти і смс-повідомлення, без здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача, цей правочин, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі».

Вказаний електронний договір №023991 укладений сторонами шляхом ідентифікації позичальника та використання ним електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором, що узгоджується з вимогами законодавства. Такий договір прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі.

Також у відзиві стороною відповідача зазначається, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, отже нарахування процентів після 25.11.2021 року є незаконним.

Однак, згідно п. 4.1.1. Договору, Позичальник зобов`язався вчасно здійснювати платежі щодо погашення кредиту і процентів, нарахованих за користування кредитом, відповідно до графіка платежів.

Згідно п. 4.1.3. Договору, Позичальник зобов`язався у випадку прострочення сплати частини або всі всієї суми кредиту сплатити нараховані проценти за користування кредитом виходячи з фактичного строку користування кредитом, включаючи день погашення.

Позичальник на виконання п.1.1. Договору була зобов`язана у термін до 25.11.2021р. повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах визначених Договором.

Позичальник була достовірно обізнана про те, що згідно та відповідно до п. 3.10 Договору, у разі порушення взятих на себе зобов`язань щодо погашення суми кредиту та/або процентів за користування наданим кредитом Позивач має право нарахування пені у розмірі 2 % від залишку суми кредиту за кожний день прострочення до повернення Заборгованості, починаючи з першого дня порушення до дня повного погашення заборгованості за кредитом.

Разом з тим, згідно пункту 3.12 Позичальник також достовірно обізнана про те, що прострочення сплати кредиту та/або процентів за користування кредитом Договору не зупиняє нарахування процентів, крім випадку прийняття окремого рішення про це кредитодавцем.

Позичальник не дотримуючись належного виконання умов зазначеного Договору односторонньо допустила порушення, а саме несплату грошових зобов`язань, суму позики не повернула та відсотки не сплатила, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.

Факт підтвердження видачі кредитних коштів у суду сумніву не викликає та стороною відповідача не спростовано. Позивачем подано повідомлення від 29.10.2021 року, платіжне доручення № 0410001 від 29.10.2021 року із зазначенням суми зарахованих коштів на карту клієнта , а саме відповідача ОСОБА_1 в розмірі 10000 грн. із зазначенням номера карти. Подані позивачем докази суд вважає належними та допустимими.

Посилання представника відповідача на те що умови договору є несправедливими та порушують вимоги закону України " Про захист прав споживачів" суд не приймає до уваги. Оскільки, відповідно до ст. 18 Зауккону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Разом з тим, умови оскаржуваного договору не суперечать вказаним положенням законодавства.

Стаття 19 Закону встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Заперечення відповідача про несправедливість та невідповідність закону умов укладеного між сторонами кредитного договору не доведені, сам кредитний договір містить всі істотні умови характерні для такого виду договорів, саме позичальник за допомогою електронного підпису погодився з такою редакцією договору.

Щодо того, що положення "Правил надання позики на умовах фінансового кредиту Товариством з обмеженою відповідальністю "Кошельок" не можна вважати складовою частиною Договору та обгрунтовувати ними будь-які нарахування по кредитному договору, то відповідно до п 1.3 Правил надання позики на умовах фінансового кредиту Товариством з обмеженою відповідальністю " Кошельок" ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст.641, ст.644 ЦКУ укласти договір на умовах, що встановлені кредитодавцем, і застосовуються у випадку подання заявником заявки на сайті кредитодавця на отримання позики та вчинення інших дій, передбачених цими правилами (акцептом).

Надалі між сторонами укладено договір № -505467, де передбачено плату за користування кредитом. Умови договору використані при нарахуванні заборгованості за договором в даному випадку.

Правова позиція на яку посилається сторона відповідача, що зазначена в постанові від 03 липня 2019 року ВПВС, не може бути застосована для даних вирішення спору в даному випадку між ТзОВ "Кошельок" і ОСОБА_2 , оскільки, в справі N 342/180/17 між позичальником та ПАТ КБ "ПриватБанк" укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачкою анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, мова йде про договір приєднання.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Згідно наданої квитанції про сплату судового збору, позивач поніс судові витрати в сумі 2270,00 грн., і такі підлягають стягненню з відповідача.

Згідно п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

В підтвердження здійснення таких витрат позивачем надано копію договору про надання правової допомоги від 06.11.2021, розрахунок суми судових витрат та акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № АК-00000006 від 06.11.2021 року на загальну суму 10000,00 грн.

Однак, проаналізувавши дані докази в сукупності, суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу не підлягають стягненню з відповідача, оскільки на підтвердження їх понесення позивачем не надано належних доказів, а саме: документів, що свідчили б про фактичне здійснення відповідних витрат - оплати гонорару, оформлених у встановленому законом порядку: квитанції до прибуткового касового ордера, платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документу, касового чеку.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В матеріалах справи відсутні докази, що правнича допомога надавалась саме адвокатом, і чи входять такі до складу ТОВ «Юридична компанія «Лібертас», яка і надавала правову допомогу позивачу згідно зазначеного вище договору. А тому підстав для задоволення вимоги щодо покладення таких витрат на відповідача суд не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 7, 10, 76, 141, 258, 259, 260, 263-265 ЦПК України суд, -

вирішив:

Позов ТОВ "Кошельок" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 на користь ТзОВ "Кошельок" заборгованість за договором № -505467 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту в розмірі 18360 (вісімнадцять тисяч триста шістдесят) грн..

Стягнути з ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 на користь ТзОВ "Кошельок" судовий збір в розмірі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн..

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Загородько Н.А.