ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2022 року м. Чернівці Справа № 727/8909/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.,

секретар: Конецька Д.Г.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 квітня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Чебан В.М., дата складання повного тексту рішення 29 квітня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути на її користь 105 000 дол. США у гривні по курсу НБУ на день ухвалення рішення.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 24.12.2013 року позичила відповідачу 70 000 дол. США, а 13.07.2020 року 35 000 дол. США, про що складено відповідні розписки, а останній взяв на себе зобов`язання повернути вказані кошти після продажу власної квартири. Посилаючись на те, що на час звернення до суду з цим позовом відповідач позику не повернув, ОСОБА_1 просила позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 квітня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову суму у розмірі еквівалентну 105 000 дол. США у гривнях по курсу НБУ на день ухвалення рішення у справі в розмірі 3 071 764,50 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішеннями суду ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій просить зазначене рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Зазначає, що розписки не відповідають вимогам законодавства, не містять зазначення місця її складення, що вказані кошти взяті саме як позика, відсутній чіткий строк (дата) повернення, а лише зазначено, що зобов`язується повернути після продажу квартири, однак не вказано, якої саме.

Провадження №22-ц/822/531/22

Крім того зазначає, що в позові містяться надумані припущення, що відповідач мав продати саме квартиру АДРЕСА_1 , проте таких відомостей розписка не містить.

Наголошує, що позивач є матір`ю його колишньої дружини, а звернення до суду - це помста.

Вказує на те, що факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що твердження відповідача відносно того, що він не позичав у ОСОБА_1 коштів та, відповідно, не підписував розписок, спростовуються наявним в матеріалах справи висновком експерта №21-4907 від 10 грудня 2021 року, у зв`язку з чим дійшов до висновку, що грошові суми, зазначені в розписках від 24.12.2013 року та від 13.07.2020 року, підлягають стягненню.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується із зазначеними висновками суду, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно оригіналу розписки від 24.12.2013 року ОСОБА_4 взяв у ОСОБА_1 70 000 дол. США та зобов`язується їх віддати після продажу квартири (т.1 а.с.29).

З оригіналу розписки від 13.07.2020 року вбачається, що ОСОБА_2 (паспорт НОМЕР_1 ) 13.07.2020 року взяв у ОСОБА_1 35 000 дол. США та зобов`язується їх віддати після продажу квартири (т.1 а.с.30).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, квартира АДРЕСА_1 , що являється власністю ОСОБА_2 , обтяжена Іпотечним договором та забороною на відчуження (т.1 а.с.17-19).

Висновком експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз №21-4907 від 10 грудня 2021 року встановлено, що рукописні тексти у розписках від 24.12.2013 року (т.1 а.с.29) та від 13.07.2020 року (т.1 а.с.30), а також підписи від імені ОСОБА_2 , розміщені нижче текстів розписок праворуч від цифрових рукописних записів із зазначенням дати «24.12.2013» у розписці від 24.12.2013 та «13.07.2020» у розписці від 13.07.2020, виконані самим ОСОБА_2 (т.1 а.с.199-209).

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (ч.1 ст.19 Конституції України).

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.3 ч.1 ст.3 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (ч.1-ч.3 ст.6 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених ст.11 ЦК України, зокрема з правочинів та договорів.

За правилом ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст.204 ЦК України вказує, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч.1 ст.629 ЦК України).

Стаття 631 ЦК України визначає, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

В силу ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки, слід з`ясувати справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів зробити відповідні правові висновки.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

У відповідності до ч.1 та ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч.1 ст.510 ЦК України).

Згідно ч.1 та ч.2 ст.256 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

За приписами ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

В силу ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

У відповідності до приписів ст.252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» визначені у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (див. постанову Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі №757/71829/17-ц. Близькі за змістом висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12.

Таким чином, суд першої інстанції оцінивши надані розписки, заперечення відповідача та висновок експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз №21-4907 від 10 грудня 2021 року зробив правильний висновок про те, що між сторонами дійсно укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 отримав двічі від ОСОБА_1 в борг кошти на загальну суму 105 000 дол.США, а доводи апеляційної скарги таких висновків не спростовують, а зводяться лише до заперечень на підставі припущень.

Апеляційний суд також відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність місця складання розписок та зазначення, що суми в розмірах 70 000 дол. США та 35 000 дол. США отримані саме як позика, так, як законодавством не встановлено спеціальних вимог що форми розписки, а їх зміст поза будь-яким сумнівом свідчить про отримання ОСОБА_2 у ОСОБА_1 в борг заявлених до стягнення сум.

Однак, встановивши, що надані позивачем розписки містять від 24.12.2013 року прізвище, ім`я позичальника та прізвище ім`я та по батькові позикодавця, дату складання розписки (24.12.2013 року) та зобов`язання повернути грошові кошти після продажу квартири, а від 13.07.2020 року прізвище ім`я та по батькові позивальника та позикодавця, номер паспорта позичальника, дату складання розписки (13.07.2020 року) та зобов`язання повернути грошові кошти після продажу квартири, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про задоволення позову, оскільки судом неправильно застосовано норми права, які регулюють спірні правовідносини.

З огляду на вказані вище норми матеріального права та виходячи з обставин, встановлених судом першої інстанції, зокрема з того, що у наданих розписках, складених 24.12.2013 року та 13.07.2020 року, позичальник (відповідач у справі) зобов`язався повернути грошові кошти після продажу квартири, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що позов задоволенню не підлягає, оскільки не настав строк виконання зобов`язання, визначений у розписках.

Так, відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належних та допустимих доказів продажу будь-якої квартири ОСОБА_2 , яка б належала йому на праві власності, з боку позивача не надано.

Крім того, аналіз ст.252 ЦК України дає можливість прийти до висновку, що термін виконання зобов`язання може пов`язуватися із подією, яка неминуче має настати. За змістом розписок, така подія пов`язана із відчуженням квартири, що не вважається подією, яка має неминуче настати, оскільки пов`язана із волевиявленням власника на таку дію та не містить зв`язку саме із зазначеною позивачем квартирою АДРЕСА_1 , що в сукупності є припущенням позивача про настання обов`язку відповідача за пред`явленими суду розписками на повернення боргу.

На зазначені обставини суд першої інстанції уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку про настання строку виконання зобов`язання на час звернення із цим позовом до суду, отже передчасно констатував про порушене право позивача, за захистом якого остання звернулася.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду ухвалено за відсутності відповідача та його представника, які не змогли прибути в останнє судове засідання, є неспроможними, так як матеріали справи містять заяву представника відповідача про розгляд справи у відсутності сторони відповідача (т.1 а.с.239).

Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими та знайшли своє підтвердження, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатив судовий збір в розмірі 15 765 грн (т.1 а.с.248, т.2 а.с.14), які підлягають компенсації за рахунок позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 квітня 2022 року скасувати та ухвалити нову постанову.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 15 765 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Лисак І.Н.

Судді : Височанська Н.К.

Владичан А.І.