Справа №442/9606/21
Провадження №2/442/277/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2022 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі : головуючого судді Коваль Р. Г.,

з участю секретаря Чолавін Н.П.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

її представника адвоката Паращака Н.Б.,

представника відповідача адвоката Ловінської С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову на стороні відповідача Дрогобицької міської ради Львівської області про визнання недійсним договору дарування,

встановив:

Позивачка звернулася у Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області з позовною заявою в якій просить визнати недійсним договір дарування, укладений 20 травня 1992 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який посвідчений Страшовською Н.В., секретарем виконкому Раневицької сільської ради за р. № 34.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її рідна тітка, ОСОБА_4 . Ще за життя її тітка, ОСОБА_4 , склала заповіт від 12.03.1997 року в її користь, яким «все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла» їй, позивачу по справі. З метою оформлення спадщини після смерті ОСОБА_4 вона звернулася до приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В.. внаслідок чого була заведена спадкова справа, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі. Приватний нотаріус Спариняк Л.В. не змогла видати їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом щодо житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами у зв`язку з тим що відсутні правовстановлюючі документи. Вона звернулася до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно (1/2 житлового будинку). Відповідно до Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 січня 2021 року у справі №442/6251/20 судом вирішено: «Визнати за позивачем ОСОБА_1 , у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на частку у праві власності на житловий будинок (загальною площею - 71,7 кв.м., житлове:- площею - 40,0 кв.м.) з відповідними господарськими будівлями та спорудами, яка знаходився за адресою: АДРЕСА_1 . Дане рішення оскаржується у Львівському апеляційному суді. Після отримання нею Ухвали Львівського апеляційного суду та інших копій документів вона дізналась про оскаржуваний договір, який на даний період часу просить визнати недійсним.

Позивач, допитана в судовому засіданні як свідок, суду пояснила, що є матір`ю відповідача - ОСОБА_2 і звернулася до Дрогобицького міськрайонного суду з позовом 10.12.2021 року про визнання недійсним договору дарування, укладеного 20 травня 1992 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , згідно якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар житловий будинок, який належав ОСОБА_3 на праві особистої власності, що знаходиться в АДРЕСА_2 ) на земельній ділянці сільської ради площею 0,28га. Вважає, що Ѕ житлового будинку за вище вказаною адресою належав її тітці ОСОБА_4 , яка проживала в ньому до дня своєї смерті, до ІНФОРМАЦІЯ_2 , і відповідно її право порушено, оскільки вона є спадкоємцем за заповітом, який 12.03.1997 склала ОСОБА_4 на її користь. В цьому заповіті ОСОБА_4 заповіла на її користь все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право. Про існування договору дарування, укладеного 20 травня 1992 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , їй стало відомо лише із апеляційної скарги ОСОБА_2 на заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 28.01.2021 у справі № 442/6251/20, згідно якого було визнано за позивачкою у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на Ѕ частку у праві власності на житловий будинок (загальною площею 71, 7 кв.м., житловою площею 40,0 кв.м.) з відповідними господарськими будівлями та спорудами, який знаходився за адресою АДРЕСА_1 . Однак на даний час рішення не набрало законної сили, оскільки це рішення оскаржив ОСОБА_2 . З відповідачем у неї неприязні відносини, а тому звернулась до суду з даним позовом, і про оскаржуваний нею договір їй відомо нічого не було.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Паращак Н.Б. підтримав вимоги своєї довірительки, вказав, що позов є підставним, просив його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Ловінська С.С. в передбачені законом терміни подала суду відзив на позовну заяву, та в судовому засіданні заперечила проти позову з підстав, які викладенні у відзиві, просила суд відмовити в його задоволені.

Заслухавши думку учасників судового засідання, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Встановлено, що 20 травня 1992 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, згідно якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар житловий будинок, який належав ОСОБА_3 на праві особистої власності, що знаходиться в АДРЕСА_2 ) на земельній ділянці сільської ради площею 0,28га. Згідно пункту 1 цього договору цей житловий будинок належав дарителю ОСОБА_3 на підставі запису погосподарської книги за № 128 та на основі довідки № 716 від 19.05.1992. Згідно п.2 договору дарування дар оцінений в сумі 23026,00 крб.00коп. Інвентаризаційна (страхова) оцінка становить 23026-00крб. згідно п.3 договору. Даритель свідчить, що згаданий житловий будинок до цього часу нікому не проданий, не подарований, не заставлений, в спорі і під забороною не перебуває. Цей договір посвідчений секретарем виконкому Раневицької сільської ради, а також перевірено належність гр. ОСОБА_3 житлового будинку, що відчужувався. Договір зареєстровано в реєстрі за № 34 від 20.05.1992 та стягнуто державне мито. Один примірник договору зберігається у Раневицькій сільській раді. В матеріалах справи міститься копія належно завірена та перевірена судом цього договору, який міститься в архіві Дрогобицької міської ради. Крім того, в погосподарській книзі № 128 також є відмітка про укладення договору дарування від 20.05.1992, та змінено запис в графі ОСОБА_3 , замість «голова» вказано «баба», а в графі ОСОБА_2 замість «внук»- «голова». Згідно журналу для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Раневицької сільської ради за 1992-1997 роки, під № 34 нотаріальної дії від 20.05.1992 є запис щодо посвідчення договору дарування житлового будинку між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , відмітка про стягнення державного мита за вчинення нотаріальної дії, за техпослуги.

Посилання позивача на те, що у дублікаті договору дарування оспорюваного житлового будинку є підпис в графі даритель, спростовується наданими суду копіями договору дарування та виданим дублікатом договору дарування від 29.12.2021, посвідченого Гірчаком І.М., старостою сіл Раневичі, Почаєвичі, Михайлевичі виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області. Дублікат договору дарування виданий замість втраченого для ОСОБА_2 . Цей дублікат має силу оригіналу. Перший примірник дублікату зберігається у виконавчому комітеті Дрогобицької міської ради. Дублікат зареєстровано в реєстрі за № 6 та стягнуто державне мито.

В судовому засіданні були допитані свідки, та встановлено, що позивачці було відомо про існування договору дарування, який був укладений між матір`ю позивачки ОСОБА_3 та її сином ОСОБА_2 .

В судовому засіданні була допитана в якості свідка позивачка, яка суду показала, що їй стало відомо про те, що існує договір дарування, укладений між її матір`ю та її сином лише з матеріалів апеляційної скарги ОСОБА_2 на заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 28.01.2021 у справі № 442/6251/20. Вона зверталася до Раневицької сільської ради у 2007 році, і їй було видано довідку секретарем Раневицької сільської ради І.Крайчик за № 857 від 12.10.2007, згідно якої вбачається, що власниками спірного будинку є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Позивачка звернулася у 2020 році до суду про визнання за нею Ѕ права власності на спірний житловий будинок, та доказом у цій справі слугувала довідка №857 від 12.10.2007. Пояснити, чому не зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 з 1999 року по 2020рік не могла. Підтвердила, що перебуває у неприязних відносинах зі своїм сином ОСОБА_2 .

З показів позивачки стає очевидним факт, що позивачка, отримавши довідку № 857 від 12.10.2007, повинна була звернути увагу, на якій підставі належить Ѕ частка житлового будинку її сину ОСОБА_2 . Однак з позовом про визнання за нею права власності вона звернулася до Дрогобицького міськрайонного суду лише у 2020 році.

Свідок ОСОБА_5 показала суду, що проживає в сусідньому селі Почаєвичі, є двоюрідною сестрою позивачки, її мати є рідною сестрою батька позивачки. Знає, що батько позивачки проживав з ОСОБА_4 , яка була його сестрою, до своєї смерті. Спірний будинок побудували їхні батьки, у яких були ще інші діти - дві дочки та два сини. Після смерті батьків в будинку залишилися проживати ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Будинок є одним цілим, однак мав два входи. ОСОБА_8 жив у своїй половині, а тітка ОСОБА_7 у своїй. Позивачка жила в половині разом із своїми батьками. ОСОБА_4 мала чоловіка, який помер за неї раніше. Про існування договору дарування їй не відомо було. А після 1995року, після одруження ОСОБА_2 між позивачкою та її сином ОСОБА_2 стали неприязні відносини.

Свідок ОСОБА_9 суду показав, що є двоюрідним братом позивачки, його мати ОСОБА_10 є рідною сестрою батька позивачки. Йому відомо, що спірний будинок побудував дідо позивачки. Після його смерті будинок перейшов у власність його дружині - бабці позивачки. Після її смерті будинок залишився сину ОСОБА_11 , батькові позивачки. Після смерті останнього будинок перейшов у власність його дружині ОСОБА_3 , матері позивачки. В цьому будинку проживала сестра батька інвалід з дитинства ОСОБА_4 . Дітей не мала, була одружена. Будинок був формально поділений, кожен мав свій номер. Батько позивачки побудував літню кухню для себе та для сестри ОСОБА_7 . Стосунки у позивачки та її сина ОСОБА_2 є неприязні.

Свідок ОСОБА_12 показала суду, що працювала в Раневицькій сільській раді секретарем з 10.12.1991 року до грудня 2003року, а згодом головою Раневицької сільської ради - з грудня 2003 року по листопад 2010року. В день укладення договору дарування 20.05.1992 при укладенні цього договору була присутня сама позивачка, яка прийшла разом із своєю матірю ОСОБА_3 та сином ОСОБА_2 , який прибув з лав Радянської Армії у відпустку. Договір дарування укладався на цілий будинок на підставі технічного паспорту, довідки з інвентарбюро, де було вказано, що житловий будинок на АДРЕСА_1 належав ОСОБА_3 .

Їй не відомо, на якій підставі цей будинок належав ОСОБА_3 . Погосподарські книги с. Раневичі були поновлені в 1991 році та передані до Раневицької сільської ради у 1992 році з Болехівської сільської ради. В будинку на той час жили з однієї сторони позивачка, її син ОСОБА_2 , та матір позивачки ОСОБА_3 , а з другої сторони будинку в одній кімнаті проживала ОСОБА_4 , яка була інвалідом, ходила на патерицях. Була одинокою, і з соціального захисту населення отримувла допомогу та догляд. Все господарство на АДРЕСА_1 належало ОСОБА_3 , про що свідчить запис в погосподарській книзі № 128. Щодо іншого запису в погосподарській книзі, що стосується ОСОБА_4 , то цей запис був зроблений Болехівською сільською радою, на її думку, з метою проведення газу. Вказує, що посвідчувала заповіт, де ОСОБА_4 заповідала все своє майно, яке їй буде належати для позивачки, однак в заповіті про житловий будинок нічого не вказано. І при укладенні цього заповіту вона пояснювала позивачці, що цей заповіт стосується лише майна, яке знаходиться в будинку, а не спірного будинку.

Свідок ОСОБА_12 також надала показання щодо довідки від 12.10.2007 за № 857, яка була видана для гр. ОСОБА_1 , де вказано, що нібито частина будинку на АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вона вказала, що такої довідки вона ніколи не видавала і не могла її видати, оскільки сама посвідчувала договір дарування на весь житловий будинок. Підпис в цій довідці відповідає підпису серетаря виконавчого комітету Раневицької сільської ради, яка працювала з нею на той час ОСОБА_13 , тому біля слів «сільський голова» є похила риска. Однак їй не зрозуміло, з яких підстав ОСОБА_13 могла видати цю довідку, оскільки вона, як і всі в селі жителі, знали, що будинок належав ОСОБА_2 , на правах власності. Крім того, ОСОБА_13 була присутня при складанні актів про відсутність проживання позивачки та її сина ОСОБА_14 в будинку на АДРЕСА_1 на протязі декількох років, в яких було зазначено, що власником будинку є ОСОБА_2 (акти від 29.05.2005, 02.11.2006, 26.12.2005).

Свідок ОСОБА_15 показала суду, що про факт належності спірного будинку згідно договору дарування був відомий всім жителям у селі Раневичі, в тому числі і позивачці. Про це знала також її мама, бабця, та всі односельчани, відразу ж, як був подарований будинок. Як прийшов ОСОБА_2 з лав армії, то всі в селі обговорювали, що бабця ОСОБА_3 подарувала внуку будинок. Відносини між позивачкою та її сином ОСОБА_2 завжди були хороші, дружні, а зіпсулися відносини після того, як ОСОБА_2 одружився. З моменту отримання в дар житлового будинку ОСОБА_2 повністю утримував цей будинок, оплатив всі борги за комунальні послуги, які виникли у зв`язку з несплатою за газ ОСОБА_4 , робив в ньому ремонтні роботи, замінив вікна на металопластикові та ін. ОСОБА_16 отримувала допомогу від соціального захисту населення як одинока.

Встановлено, що договір дарування, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , було укладено в Раневицькій сільській раді, з дотриманням всіх норм цивільного законодавства.

Відповідно до статті 243 ЦК УРСР від 1963 року встановлено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Отже, з 20.05.1992 року майно було подароване та передане ОСОБА_2 , про що зазначається в погосподарських книгах, в будинковій книзі та факт реєстрації та проживання ОСОБА_2 у подарованому будинку по теперішній час.

У журналі для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Раневицької сільської ради за 1992-1997 під номером нотаріальної дії 34 від 20.05.1992 року, де вказані прізвища та паспортні дані дарувальника і обдарованого, зміст нотаріальної дії «посвідчення договору дарування житлового будинку», та стягнуто державного мита в сумі 1153-80крб, про що видана квитанція за № 123034.

Згідно статті 244 ЦК УРСР від 1963року (Форма договору дарування) договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі.

До договорів дарування нерухомого майна застосовувались правила статті 227 ЦК УРСР від 1963року. Законом України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» № 534-XII (534-12) від 08.12.90) в п.7ч.1 статті 42 (Повноваження, делеговані державою) було передбачено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської Ради народних депутатів відповідно до частини третьої статті 32 цього Закону здійснює повноваження, делеговані йому державою, а саме - вчиняє нотаріальні дії, реєструє акти громадянського стану відповідно до законодавства.

За таких обставин договір дарування житлового будинку, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 20.05.1992, був дотриманий відповідно до норм існуючого на той час законодавства, у письмовій формі, та нотаріально посвідчений, де повноваження нотаріусів були делеговані виконавчому комітету Раневицької сільської ради, та згідно ст.227 Цивільного кодексу УРСР договір зареєстрований в реєстрі у виконкомі сільської ради за № 34, та оплачено 2-50 крб за складання договору, а 1151,30крб за посвідчення договору. Звертаємо увагу суду, що основним питанням при укладенні договору дарування є волевиявлення сторони та таке не спростоване жодними доказами.

Договір дарування від імені ОСОБА_3 обдарованому ОСОБА_2 ніким не оскаржувався. З дня посвідчення договору дарування з 20.05.1992 року ОСОБА_2 став власником спірного житлового будинку на АДРЕСА_1 .

Позивачка вказує, що вона є спадкоємцем майна ОСОБА_4 за заповітом, який було складено ОСОБА_4 12.03.1997 в користь позивачки. Сама ж ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак у заповіті жодним чином не зазначено, що заповіт складено на будинок чи на його частину, а лише на майно, яке буде належати спадкодавцю на момент смерті.

Про існування договору дарування від 20.05.1992 року було відомо всім, без винятку, в тому числі і самій ОСОБА_4 , і позивачці у справі. А ОСОБА_4 з 1992 року по день своєї смерті 1999 не порушувала питання щодо дійсності договору дарування житлового будинку, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

На підставі вище наведеного вважаємо, що права позивачки жодним чином не були порушені.

На час виникнення спірних правовідносин, вважаємо, необхідно врахувати вимоги ст. ст. 71, 75, 76 ЦК УРСР, що діяли.

Відповідно до ст.71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки.

Згідно статті 75 ЦК УРСР позовна давність у справах, що виникли за час ЦК УРСР застосовується незалежно від заяви сторін.

Крім того, позивачка після смерті ОСОБА_4 з 21.01.1999 не зверталася у визначений законом шестимісячний строк для вирішення своїх спадкових прав.

Станом на момент складання заповіту та на момент смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_4 було відсутнє право власності на частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , оскільки ще з 20.05.1992 єдиним власником всього житлового будинку АДРЕСА_2 ) є ОСОБА_2 .

ОСОБА_4 , дійсно, проживала у спірному житловому будинку, однак права власності на частину будинку вона не мала. Вона була рідною сестрою основного власника будинку ОСОБА_6 , де після його смерті одноособовим власником будинку стала його дружина ОСОБА_3 , яка і подарувала весь будинок своєму онуку - ОСОБА_2

ОСОБА_4 не мала сімї, та проживала в будинку за дозволом свого брата - ОСОБА_6 , де він надав для проживання їй окрему кімнату площею 12,9 кв.м. та частину коридору, площею 6,1 кв.м, тобто вона тимчасово займала частину жилого будинку площею 19,0кв.м. Тому в технічному паспорті на замовлення ОСОБА_2 і було вказано кв. АДРЕСА_3 , де визначено було площі нібито квартир: 19,0кв.м та 52,7 кв.м. відповідно. В погосподарській книзі було вказано загальну площу, якою користувалася ОСОБА_4 15кв.м.

Слід зазначити, що і згідно будинкової книги вбачається, що ОСОБА_3 була власником будинку АДРЕСА_1 , а з 20.05.1992 власником був ОСОБА_2 .

Згідно зі статтею 549 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Однак, позивачка не могла прийняти як спадщину майно, яке не належало спадкоємцю. Наявність заповіту не дає підстав вважати про існування у заповідача на день смерті майна, в нашому випадку житлового будинку (його частини) на АДРЕСА_1 .

Згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України рішеннями від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі застосовуються положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року. А отже, згідно існуючого договору дарування від 20.05.1992 єдиним власником всього житлового будинку АДРЕСА_2 ) є ОСОБА_2 , а відсутність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на вище вказаний будинок не може бути підставою для відібрання у ОСОБА_2 права власності на житловий будинок.

Позивач у позові зазначає, що документи, які наявні в матеріалах справи, свідчать про належне володіння спадкодавцем майна, яке йому належало нібито на законних підставах, та має усі необхідні документи відповідно до законодавства. Однак, нами наведено докази, що саме ОСОБА_2 є єдиним власником всього житлового будинку в АДРЕСА_1 , а факт проживання ОСОБА_4 в будинку разом з ОСОБА_2 та попереднім власником ОСОБА_3 не може бути підставою визнання за ОСОБА_4 права власності на житловий будинок (його частину).

Згідно статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Таким чином, з наведеного вище вбачається, що єдиним власником будинку на АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , а позивачка звернулася з вимогою про скасування договору дарування, укладеного між її матірю та її сином 20.05.1992, через 29 років 6,5 місяців, тобто із спливом трирічного строку для звернення до суду за захистом свого порушеного права, встановленого ст.75 ЦК УРСР, що є підставою для відмови в позові з цих підстав. Крім того, після смерті спадкоємця ОСОБА_4 з моменту відкриття спадщини з 21.01.1999 року і до звернення до суду з цим позовом, пройшов дуже значний час, отже позивачка навласний розсуд не цікавилась своїми спадковими правами. Зазначене дає підстави вважати, що позивачка також об`єктивно могла довідатися про порушення її спадкових прав, що спірний будинок належить її сину.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 77-81, 89, 95, 133, 141, 209-211, 247, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову на стороні відповідача Дрогобицької міської ради Львівської області про визнання недійсним договору дарування відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлено 01 липня 2022 року.

Суддя Р.Г.Коваль