печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2022 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Ільєвої Т.Г.,

при секретарі - Ємець Д.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа -Гарант» про відшкодування шкоди, -,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року позивачі звернулись до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа -Гарант» про відшкодування шкоди.

В обґрунтування позовної заяви, позивачі вказують, що 31.01.2020 у м. Києві сталось дорожньо-транспортна пригода внаслідок якої пішохід ОСОБА_3 від отриманних тілесних ушкоджень загинула на місці. Таким чином, внаслідок даної пригоди ОСОБА_1 , яка є матір`ю загиблої та ОСОБА_2 , яка є донькою загиблої, були змушені звернутись до суду за захистом своїх прав, так як внаслідок даної ситуації позивачам спричинена моральна шкода, у зв`язку із втратою доньки та матері.

Так, позивачі обґрунтовуючи свої вимоги, просять суд:

- стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "АЛЬФА-ГАРАНТ" на користь ОСОБА_1 , 18 920,00 грн. страхового відшкодування, за спричинену моральну шкоду, що належить матері загиблої;

- стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "АЛЬФА-ГАРАНТ" на користь ОСОБА_2 :

- 18 920,00 грн. страхового відшкодування, за спричинену моральну шкоду, що належить дочці загиблої;

- 170 028,00 грн. страхового відшкодування шкоди спричиненою втратою годувальника, що належить дочці загиблої, яка на момент смерті годувальника була неповнолітньою.

25.08.2021 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін.

06.12.2021 відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якому представник зазначив, що 29 листопада 2019 року між ТДВ СК «Альфа-Гарант» та ОСОБА_4 було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/5941126, забезпечений транспортний засіб «ЗИЛ-ММЗ», реєстраційний № НОМЕР_1 .

31 січня 2020 року відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «ЗИЛ-ММЗ», реєстраційний № НОМЕР_1 , та пішохода ОСОБА_3 . Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_3 померла на місці пригоди.

13 серпня 2020, ТДВ СК Альфа-Гарант» було отримано заяву на виплату страхового відшкодування з боку ОСОБА_1 . У даній заяві представником позивача було зазначено: Інформація щодо взаєморозрахунків не проводилось.

Крім того, 13.08.2020 року ТДВ СК «Альфа-Гарант» було отримано заяву на виплату страхового відшкодування з боку ОСОБА_2 . У даній заяві представником позивача було зазначено: «Інформація щодо взаєморозрахунків - не проводилась».

У зв`язку із вказаним зверненням ТДВ СК «Альфа-Гарант» було розпочато процедуру розслідування обставин події та розміру заподіяної шкоди.

Листом № 6532 від 16.03.2021р. ТДВ СК «Альфа-Гарант» повідомило позивача - ОСОБА_1 про те, що останнім не було надано страховику жодного документу, який підтверджує родинний зв`язок між нею та померлою ОСОБА_3 . Разом з цим, ТДВ СК «Альфа-Гарант» у вказаному листі повідомило заявнику про необхідність надання страховику визначеного переліку документів для встановлення розміру заподіяної шкоди.

За відсутності документів, які підтверджують спорідненість ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у відповідності до норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ТДВ СК «Альфа-Гарант» не мало можливості прийняти рішення відносно розгляду заяви ОСОБА_1 , тому строк розгляду матеріалів було призупинено до моменту отримання страховиком необхідних документів.

Згідно розписок від 11.09.2020р., які містяться в матеріалах кримінальної справи № 759/6653/20, яка розглядалася Святошинським районним судом м. Києва, з боку ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 було здійснено грошову компенсацію завданої матеріальної та моральної шкоди.

В даному випадку, сума грошової компенсації здійсненої з боку ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 значно перевищує розмір належного їй відшкодування (прямого збитку), розрахованого у відповідності до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Станом на момент розгляду заяви про страхове відшкодування з боку ОСОБА_1 (отримана страховиком 13.08.2020р.) ТДВ СК «Альфа-Гарант» не отримало документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування.

Отже, листом за вих. № 6532 від 16.03.2021р. ТДВ СК «Альфа-Гарант» запросило у ОСОБА_1 документи, які б підтвердили її родинний зв`язок з ОСОБА_3 та надавали можливість страховику встановити повний перелік осіб, які мають право претендувати на страхове відшкодування моральної шкоди, а саме:

документи, що підтверджують спорідненість (родинний зв`язок) ОСОБА_1 з ОСОБА_3 ;

довідку уповноваженого органу про склад сімї ОСОБА_3 (для чіткого та точного встановлення кількості осіб, які мають право претендувати на відшкодування і подальшого визначення розміру такого відшкодування для кожного з них);

достовірну та детальну інформацію і документи про всі проведені між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 взаєморозрахунки (грошові виплати).

Таким чином, за відсутності вищевказаних документів та у відповідності до норм ст. 36.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ТДВ СК «Альфа-Гарант» не мало можливості прийняти рішення по страховому випадку, який мав місце 31.01.2020р. відносно ОСОБА_1 , тому строк розгляду матеріалів було призупинено до моменту отримання страховиком необхідних документів.

Також, представник вказує, що згідно п. 37.1.3 ч. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

Встановлено, що при зверненні до ТДВ СК «Альфа-Гарант» ОСОБА_3 приховала від страховика інформацію про те, що ОСОБА_4 здійснював грошові компенсації на її користь та не надала наявні документи (розписку про відшкодування шкоди від 11.09.2020р.).

Згідно вищевказаної розписки, 11.09.2021р. ОСОБА_4 здійснив на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 50 000,00 грн. (п`ятдесят тисяч грн. 00 коп.) за завдання матеріальної та моральної шкоди, що значно перевищує розмір належного їй відшкодування (прямого збитку), розрахованого у відповідності до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Таким чином, з боку ОСОБА_2 було порушено вимоги передбачені ст. 33-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», чим створено перешкоду страховику для встановлення всіх відомих обставин (про здійснені грошові компенсації) та не було надано наявні документи (розписку про відшкодування шкоди).

Отже, у ТДВ СК «Альфа-Гарант» наявні правові підстави для прийняття рішення про відмову у виплаті страховою відшкодування на підставі п. 37.1.3 ч. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Також, вказує, що необґрунтованим є також і розмір заявлених ОСОБА_3 вимог, адже на момент ДТП, позивачу було більше 17 років та 2 місяців, тобто їй фактично залишалось менше 10 місяців до повноліття. З огляду на це слід врахувати визначений положеннями ст.1200 Цивільного кодексу України принцип пропорційності та співмірності розміру відшкодування до розміру завданої шкоди. Адже, навіть у випадку доведення ОСОБА_2 у подальшому факту її перебування на утриманні у ОСОБА_3 , у неї відсутні правові підстави претендувати на максимальну суму відшкодування встановлену законом для виплати утриманцям померлого. В такому випадку розмір належного до виплати ОСОБА_3 відшкодування повинен відраховуватись з огляду на розмір середньомісячного заробітку (доходу) померлої ОСОБА_3 з вирахуванням частки, яка припадала на неї суму та з огляну на термін, який залишився позивачу з моменту настання ДТП (31.01.2020р.) до досягнення нею повноліття ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

З врахуванням зазначеного, представник відповідача вважає, що позивачами не доведено обставин на які вони посилаються, з врахуванням зазначеного просив відмовити в задоволені позовних вимог.

Представником позивачів було подано відповідь на відзив, в якому зазначено, що ОСОБА_2 має право на відшкодування шкоди, оскільки матеріальна шкода завдана винною особою, а тому у відповідності до ст. 37 Закону України « Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортів», немає підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування.

В судове засідання позивачі не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Разом з цим, позивачами до матеріалів справи додано заяву про розгляд справи за їх відсутності, вимоги підтримали.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва, тому в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що 31.01.2020 у м. Київ на вул. Жолудєва, водій ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , керуючи автомобілем «ЗИЛ-ММЗ», д.н.з., здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Так, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці пригоди.

Позивачі зазначають, що ОСОБА_1 є мамою загиблої, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданого 31.07.1975 року, а тому позивачу спричинена значна та непоправна шкода, яка проявилася у моральній шкоді, у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 ..

ОСОБА_2 є донькою загиблої, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданого 10.12.2002 року, а тому позивачу спричинена значна та непоправна шкода, яка проявилася у моральній шкоді та шкоді із втратою годувальника ОСОБА_3 .

Станом на дату настання дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність водія "ЗИЛ-ММЗ", д.н.з. НОМЕР_4 , ОСОБА_4 за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО 5941126, який діяв на момент настання дорожньо-транспортної пригоди, станом на 31.01.2020 року.

За фактом настання даної дорожньо-транспортної пригоди було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000057 та розпочате досудове розслідування.

28.12.2020 року Святошинським районним судом м. Києва було винесено вирок по справі №759/6653/20 (провадження 1-кп/759/973/20), яким водія ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки.

Так, Святошинським районним судом м. Києва у справі №759/6653/20 було встановлено, що ушкодження, спричиненні ОСОБА_3 , мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя, та знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті постраждалої. Встановлено, що в діях водія ОСОБА_4 вбачаються невідповідності вимогам пунктів 10.1 та 18.1 Правил дорожнього руху України, які стали причиною вказаної дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, оскільки, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу - ОСОБА_4 була застрахована у встановленому законом порядку в ТДВ СК "АЛЬФА-ГАРАНТ", то обов`язок відшкодувати шкоду, завдану позивачам, у зв`язку із смертю ОСОБА_3 , у межах встановленого ліміту відповідальності покладається на відповідача, як на страховика.

Окрім цього, позивачі вважають, що у відповідності до статті 22 Закону №1961-ІУ, в редакції чинній на дату ДТП. «У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну : наслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи».

Відтак, позивачі вважають, що вони є особами, які мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди, а саме: мати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

На день настання страхового випадку, статтею 8 Закону України Про Державним бюджет України на 2020 рік" встановлено у 2020 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 4723 гривні.

З урахуванням викладеного загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, становить 56 676.00 грн., що виплачується рівними частинами між матір`ю, дочкою та сином загиблої.

Отже, частка, яка припадає на кожну особу, що має право на отримання страхового відшкодування, в порядку пункту 27.3. Закону, дорівнює 18892,00 грн.

Також, позивачі посилаються на відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України.

Згідно ч.1 ст.1200 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України): «У разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілої особи, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно: 3) інвалідам - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого. - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті".

Отже, до осіб, що мають право на відшкодування шкоди, завданою смертю годувальника, слід віднести: непрацездатних осіб, які були на утриманні; непрацездатних осіб, які мали на день смерті потерпілого право на одержання від нього утримання.

На час смерті ОСОБА_3 мала на утриманні дочку - ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка на момент ДТП (31.01.2020 року) була неповнолітньою, оскільки їй ще не виповнилось 18 років та перебувала на утриманні у загиблої матері ОСОБА_3 , а тому, у зв`язку з вищевикладеним, претендує на страхове відшкодування, пов`язане із втратою годувальника.

Так, з врахуванням зазначеного, варто вказати, що за своєю правовою природою зобов`язання з відшкодування шкоди, завданої ДТП є деліктним зобов`язанням. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, у якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди.

Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди.

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача.

За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.

Право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним.

Потерпілий вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 (далі - Постанова), передбачено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні керуватися положеннями ст. 1166, 1187 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 2 статті 1187 ЦК України, передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Виходячи зі змісту п. 4 вищезазначеної Постанови, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до п. 11 вищевказаної Постанови, зазначено, що за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред`явлена безпосередньо до винної особи.

З моменту, коли сталася ДТП у позивача виникло право вимоги до безпосереднього заподіювача шкоди.

Аналогічні правові позиції висловлені колегіями суддів Верховного Суду України у постановах від 11.11.2015 року по справі №6-309цс15 та від 14.09.2016 року по справі №6-725цс16, відповідно до яких зазначено, що право вимоги як до безпосереднього заподіювача шкоди виникає з моменту, коли сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пошкоджено автомобіль позивача і йому завдано шкоди.

Варто зазначити, що частиною 1 ст. 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини.

Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

У ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Таким чином, ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом ст. 1167 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - винний водій.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 (Постанова), передбачено, що моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до абз. 2 п.5 Постанови, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи.

Пункт 9 Постанови вказує на те, що при визначенні судом розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Так, вироком Святошинського районного суду м. Києва, водія ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Разом цим, на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки.

11.09.2021р. ОСОБА_4 здійснив на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію у розмірі 50 000,00 грн. (п`ятдесят тисяч грн. 00 коп.) за завдання матеріальної та моральної шкоди, що на думку представника відповідача значно перевищує розмір належного їй відшкодування (прямого збитку), розрахованого у відповідності до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Також, варто звернути увагу, що відповідно до п. 27.2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Згідно п.п.35.1, 35.2 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування, до якої, крім іншого, додаються документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника.

Тобто, для отримання недоотриманого доходу в зв`язку зі смертю годувальника, позивачу необхідно надати до страховика наступні документи: оригінал довідки про стан сім`ї за життя загиблого; оригінал довідки про доходи загиблого за 12 місяців до ДТП; довідку про призначення утриманцю пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

У відповідності до ст.1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Шкода відшкодовується:

1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років);

2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно;

3) особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності;

4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років;

5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті.

Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів.

Розмір відшкодування, обчислений для кожного з осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, не підлягає подальшому перерахункові, крім таких випадків: народження дитини, зачатої за життя і народженої після смерті годувальника; призначення (припинення) виплати відшкодування особам, що здійснюють догляд за дітьми, братами, сестрами, внуками померлого.

Тобто, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Ст.2 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:

1) були на повному утриманні померлого годувальника;

2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування .

Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Отже, факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для позивача постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання позивачем заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування (підпункт г пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди ).

З системного аналізу вищевказаних норм цивільного законодавства, утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо, крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, і що померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Утримання може полягати у систематичній грошовій допомозі у вигляді грошових переказів, продуктових чи речових посилок тощо.

Таким чином, з наданих документів не вбачається, що позивачами надано такі документи на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

За призначенням пенсії по втраті годувальника ОСОБА_2 не зверталась, оскільки в матеріалах немає таких доказів. Таким чином, на думку суду, дане свідчить про те, що позивач не бажала встановлювати факт перебування на утриманні, оскільки відповідні докази цього відсутні.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Так, суд дослідивши обставини справи на підставі наявних доказів прийшла до висновку, що позивачі належним чином не довели вірності своїх розрахунків, не надали достатньої інформації та документів, щодо ліміту відповідальності водія у відповідності до полісу.

Окрім цього, вбачається, що ОСОБА_2 скористалась своїм правом звернення до винної особи щодо відшкодування моральної та матеріальної шкоди та погодилась з сумою у розмірі 50 000, 00 грн.

Варто зазначити, що суд з матеріалів справи не може встановити правонаступника прав та інтересів - ОСОБА_3 , оскільки позивачами не подано доказів, а саме документів, які б прямо вказували на те, що саме вони є особами, які можуть отримати компенсації, у відповідності до закону.

Також, суд звертає увагу, що внаслідок подій зазначених у позовній заяві, на думку суду події, які мали місце втрати рідної людини принесли моральні страждання позивачам. Проте, останніми в силу необхідності доведення своєї позиції, не було надано належних документів, як страховій компанії раніше, так і суду. Вказане і стосується вимоги щодо втрати годувальника.

Відтак, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 1166, 1187 ЦК України, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 ст.ст.1-18, 76, 77-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа -Гарант» про відшкодування шкоди, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений 11.05.2022.

Суддя Т.Г. Ільєва