ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/3711/20 Номер провадження 22-ц/814/1014/22Головуючий у 1-й інстанції Маханьков О.В. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Панченка О.О.,

суддів Абрамова П.С., Пікуля В.П.

При секретарі Філоненко О.В.

За участю представника ОСОБА_1 адвоката Грущенко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відео конференції з Глобинським районним судом Полтавської області справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Грущенка Сергія Григоровича на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 лютого 2022 року ухваленого у складі головуючого судді Маханькова О.В., повний текст судового рішення виготовлено 21.02.2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року позивач звернувся до Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 . Після її смерті залишилось майно, яке знаходиться у селі Вербки Семенівського району Полтавської області. Протягом встановленого законодавством строку позивач звернувся до Устимівської сільської ради Семенівського району Полтавської області із заявою про прийняття спадщини після смерті його матері за законом. Від секретаря сільської ради дізнався про те, що мати ОСОБА_4 склала за життя заповіт, яким земельну ділянку заповіла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - що являється онуком останній та сином її доньки ОСОБА_2 .. На прохання ОСОБА_4 , заповіт підписано ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивач зазначав, що на час складення заповіту, мати ОСОБА_4 була дуже хвора. В останні роки життя вона хворіла на захворювання щитовидної залози, цукровий діабет II типу, ГПМК за ішемічним типом, перенесла інсульт. У зв`язку з чим, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Перед своєю смертю ОСОБА_4 перебувала на лікуванні у лікувальному закладі. Також позивач зазначив, що у нього відсутнє свідоцтво про смерть матері, адже на момент її смерті також перебував на лікуванні, тому не зміг бути присутнім. Також перед своєю смертю ОСОБА_4 передала позивачу на зберігання державні акти на землю та зазначала, що заповіту не складала. Враховуючи дані обставини, позивач просив визнати недійсним складений ОСОБА_4 заповіт від 09.11.2018 р. на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21.02.2022 р. у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджували б невідповідність заповіту внутрішній волі заповідача, невідповідність його форми та змісту вимогам чинного законодавства, чи не усвідомлення заповідачем своїх дій на момент складення заповіту. Незгода позивача із волевиявленням спадкодавця, при відсутності допустимих та достовірних доказів на підтвердження своїх тверджень, не є підставою для визнання заповіту недійсним.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись із вказаним рішенням, представник позивача адвокат Грущенко Сергій Григорович, оскаржив його в апеляційному порядку.

В обґрунтуванні апеляційної скарги, посилаючись на неповне з`ясування місцевим судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, неправильність застосування норм матеріального права, які призвели до ухвалення помилкового рішення, просив скасувати рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 21.02.2022 р. по справі №537/3711/20 про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, і ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним заповіт від 09.11.2018 р. складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 .

Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа підлягає розгляду в апеляційному суді в порядку спрощеного провадження

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши апелянта , дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступних висновків.

Встановлені обставини справи

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 21.01.1984 р.

09.11.2018 ОСОБА_4 був складений заповіт.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, про що видане свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 . 18.02.2019 р. після смерті матері позивач звернувся до Устимісвької сільської ради Семенівського району із заявою про прийняття спадщини і від секретаря сільської ради дізнався про те, що його мати ОСОБА_4 склала за життя заповіт, яким земельну ділянку заповіла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 що є її онуком , та являється сином ОСОБА_2 .

Відповідно до оспорюваного заповіту, ОСОБА_4 , у присутності свідків ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , належну їй на праві особистої приватної власності земельну ділянку, кадастровий номер :00:003:0031, площею 5,49 га, розташовану за межами с. Вербки Семенівського району Полтавської області заповідає ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заповіт підписав ОСОБА_5

16.11.2021 року Крюківським районним судом м. Кременчука за клопотанням представника позивача - адвоката Грущенка С.І. залучено в якості третьої особи - приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Спірідович Миколу Васильовича, який в своїх поясненнях вказував, про те, що особисто спілкувався з ОСОБА_4 , яка виявила бажання скласти заповіт на онука. З`ясував обставини справи, її волевиявлення, намір на укладення угоди. Зазначив, що заповідачка розуміла значення своїх дій.

Судом першої інстанції були допитані свідки складання заповіту ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які пояснили суду, що ОСОБА_4 дійсно мала захворювання, але вільно розмовляла, розуміла значення своїх дій, надавала чіткі відповіді на запитання. Складення заповіту було виключно її ініціативою.

Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини

Згідно з ч. 1 ст. 4 ППК України. кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження особи на випадок смерті.

Відповідно до ч. З ст. 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч . 1 ,2 статті 215 1ІК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

Як роз`яснено у п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ИК України, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ІІК України, тощо).

Відповідно до роз`яснень п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи на нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

В ч.ч.1, 2 статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Аналіз частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ІІК України. її статтях 1247-1249, 1253.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17.

Відповідно до ч.ч. 1-3 статті 1247 ПК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними У статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Статтею 1253 ПК України передбачена можливість посвідчення заповіту при свідках, яке відбувається за бажанням заповідача. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю і не можуть бути: нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; спадкоємці за заповітом; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Згідно з частиною другою статті 1248 ІІК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Відповідно до ч. 4 ст. 207 ЦК України,якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа.

Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Представник позивача, адвокат Грущенко С.Г, у своїх поясненнях суду першої інстанції зазначав, що заповіт є не дійсним, та таким, що не відповідає вимогам закону. Зокрема акцентував увагу на ст. 215 ЦК України згідно якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України, та .ст.1257 ЦК України значено підстави для визнання заповіту недійсним, а саме заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Судом встановлено, що обов`язок складати заповіт був покладений на приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Спірідовича Миколу Васильовича, яким було встановлено, що ОСОБА_4 на момент складання заповіту мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним, відповідало її внутрішній волі та було спрямоване на настання наслідків, зазначених у заповіті на розпорядження належним їй майном на випадок своєї смерті, значення своїх дій вона розуміла.

Крім того встановлено, що оспорюваний заповіт складено в м. Кременчуці 09.11.2018 р., посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Спірідовичем М.В., записаний ним зі слів заповідача, до підписання прочитаний уголос. Після ознайомлення заповідача зі змістом заповіту, за її дорученням, заповіт було підписано особою, яка була запрошена для його підписання, а саме ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_1 ), та двома свідками - ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , АДРЕСА_3 ).

Згідно ч.З ст. 12 ППК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1ст. 76 ППК України).

Відповідно до ч. 1ст. 81 ППК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_4 при підписанні заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними у зв`язку з захворюваннями, спростовуються показами свідків.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено, що в момент складання заповіту 09.11.2018 р. ОСОБА_4 , за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій або вчинила цей правочин проти своєї справжньої волі, тобто що волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Доказів наведеного позивач у порядку статті 76 ППК України не надав, що є його процесуальним обов`язком.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що при посвідченні заповіту були дотримані вимоги щодо його форми - заповіт складений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання та посвідчений уповноваженою на це особою.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що ОСОБА_4 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними і що заповіт був складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо доводів апелянта про невідповідність заповіту внутрішній волі заповідача, апеляційний суд вважає такими, що вказані обставини позивачем не доведені належними та допустимими доказами.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції, а тому не дає підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до наступних висновків. Доводи апеляційної скарги стосовно того, що, на момент смерті, матері позивача виповнилось 77 років, та вона хворіла на захворювання щитовидної залози та перенесла інсульт, колегія суддів оцінює критично. Жодної медичної документації, яка б за хронологією передувала складанню заповіту, позивачем не надано.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що вказане жодним чином не свідчить про те, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі; належних та допустимих доказів, які б реально доводили відповідний факт, на момент складення заповіту від 09.11.2018 року, матеріали справи не містять.

Таким чином, місцевим судом було належно оцінено надані сторонами докази та пояснення свідків, та за відсутності доказів визнання заповідача недієздатним чи обмежено дієздатним, доказів здійснення на нього фізичного чи морального впливу, при складанні заповіту, вірно було зазначено про недоведеність позовних вимог.

Відтак, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду стосовно того, що оспорюваний заповіт складено та посвідчено з дотриманням вимог законодавства, чинного на момент вчинення нотаріальної дії щодо його посвідчення, а позивачем не доведено належними доказами підстав недійсності заповіту.

Суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ІІПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 лютого 2022 року залишити без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 9 ч. 1, ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору на підставі довідки МСЕК №7102926 від 22.12.2020 р., понесені судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382.383 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Грущенка Сергія Григоровича, на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним - залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 07 липня 2022 року.

Головуючий суддя О.О Панченко

Судді П.С. Абрамов

В.П. Пікуль