ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/6640/22
провадження № 2-з/753/137/22
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" липня 2022 р. суддя Дарницького районного суд м. Києва Заставенко М.О., вивчивши позовну заяву ОСОБА_1 до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м.Києва ГТУЮ у м.Києві ЦМУМЮ (м.Київ), Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу державний реєстратор Онопченко Оксана Вікторівна, про визнання дій та рішень державного виконавця неправомірними, зобов`язання вчинити дії, визнання договору іпотеки припиненим, повернення коштів стягнутих по виконавчому провадженню, стягнення матеріальної та моральної шкоди, про визнання недійсним свідоцтва про право власності та державної реєстрації свідоцтва про право власності на майно недійсною, зобов`язання приватного нотаріуса - державного реєстратора вчинити дії, припинення права власності, внесення відомостей про складене на ім`я позивача свідоцтво про право власності, покладення фінансових витрат,

В С Т А Н О В И В:

05.07.2022 ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач, боржник) звернулася до суду з позовом до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м.Києва ГТУЮ у м.Києві ЦМУМЮ (м.Київ), публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу державний реєстратор Онопченко Оксана Вікторівна, у якому просить:

стосовно Державної виконавчої служби:

- визнати дії державного виконавця у виконавчому провадженні № 48145869 неправомірними;

- визнати іпотечний договір № 6205 від 15.07.2008 припиненим;

- визнати неправомірною постанову про закінчення виконавчого провадження № 48145869 від 26.06.2019

- акт від 14.05.2019 про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу визнати недійсним;

- визнати недійсними виконавчі провадження № 60025447 та № 60025369 відкриті 16.09.2019;

- скасувати постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчих провадженнях № 60025447 та № 60025369;

- скасувати постанови про арешт майна боржника, арешт коштів боржника та звернення стягнення на пенсію боржника у виконавчому провадженні № 60025369;

- зупинити постанову про звернення стягнення на пенсію боржника у виконавчому провадженні № 60025369;

- повернути позивачу незаконно утримані впродовж 2019-2022 років кошти з пенсії;

- відшкодувати майнову та моральну шкоду;

стосовно Ощадбанка:

-визнати недійсним свідоцтво про право власності публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на квартиру за адресою: АДРЕСА_1

-визнати недійсною державну реєстрацію свідоцтва про право власності публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на квартиру за адресою: АДРЕСА_1

-зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу державного реєстратора Онопченко Оксану Вікторівну скасувати видане відповідачу свідоцтво про право власності публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинити право власності відповідача на об`єкт нерухомого майна, поновити право власності позивача та видати їй свідоцтво про право власності, внести до Державного реєстру прав на нерухоме майно відомості про складене на її ім`я свідоцтво про право власності та у разі задоволення позову покласти на нотаріуса фінансові витрати на проведення нотаріальних та реєстраційних дій.

Вирішуючи питання щодо відкриття провадження у цивільній справі за даним позовом, суддя виходить з наступного.

Відповідно до положень статті 19 ЦПК України, яка визначає компетенцію судів щодо розгляду цивільних справ, у порядку цивільного судочинства розглядаються справи що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення регламентований нормами іншого розділу ЦПК України, а саме розділу VII "СУДОВИЙ КОНТРОЛЬ ЗА ВИКОНАННЯМ СУДОВИХ РІШЕНЬ".

Відповідно до статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій (стаття 449 ЦПК України).

Стаття 451 ЦПК України визначає, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги, суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Від так процесуальний закон чітко розрізняє порядок розгляду процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень, та порядок розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність виконавця, а також визначає види процесуальних документів, які подаються учасниками справи у тому чи іншому випадку.

В той же час, згідно частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частина 1 статті 4 КАС України визначає, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку з порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта власних повноважень або іншої особи.

Згідно абзацу 7 частини 1 зазначеної норми суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Пунктом першим частини першої статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових чи індивідуальних актів) дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (статті 124, 129 Конституції України, стаття 18 ЦПК України).

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

Конституційний принцип обов`язковості виконання рішення суду реалізується, зокрема, на стадії виконавчого провадження, яке являється завершальною стадією судового провадження, спрямованою на реальне поновлення порушених прав.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі по тексту - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами.

Згідно частин першої та другої статті 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

За змістом пункту 7 частини другої статті 17 Закону № 1404-VІІІ постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Згідно із частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Судом установлено, що ОСОБА_1 об`єднала у даній позовній заяві вимоги, які повинні розглядатися в порядку різного судочинства, а саме:

про визнання дії та рішень державного виконавця у виконавчому провадженні, про визнання іпотечного договору припиненим; повернення незаконно утриманих впродовж 2019-2022 років коштів з пенсії; відшкодування майнової та моральної шкоди; про визнання недійсним свідоцтва про право власності та державної реєстрації свідоцтва про право власності на майно недійсною, зобов`язання приватного нотаріуса - державного реєстратора вчинити дії припинення права власності, внесення відомостей про складене на ім`я позивача свідоцтво про право власності, покладення фінансових витрат - в порядку цивільного судочинства (при чому вимоги про визнання дій та рішень державного виконавця неправомірними, зобов`язання вчинити дії в особливому порядку, визначеному нормами розділу VII ЦПК України);

про скасування постанов про стягнення виконавчого збору у виконавчих провадженнях - в порядку адміністративного судочинства.

Частиною 9 статті 10 ЦПК України передбачено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Згідно положень частини 4 статті 188 ЦПК України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

За приписами пункту 2 частини 4 статті 185 цього Кодексу позовна заява повертається, коли порушено правило об`єднання позовних вимог.

За наведених вище підстав позовна заява не може бути призначена до розгляду, а тому суд із застосуванням аналогії закону вбачає підстави для її повернення.

До вирішення суддею питання про відкриття провадження позивачем 06.07.2022 подана заява про забезпечення позову.

Враховуючи наявність правових підстав для повернення позовної заяви позивачу, заява про забезпечення позову повертається заявнику без розгляду.

Керуючись ч. 9 ст. 9, ч. 4 ст. 185 ЦПК України, суддя -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 та заяву про забезпечення позову повернути особі, яка їх подала.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя М.О.Заставенко