печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Ільєва Т.Г..

при секретарі Ємець Д.О.,

за участю представника позивача - Каплунової В.В. ,

представника відповідача/третьої особи - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В :

28.07.2020 ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, згідно вимог якого просить суд стягнути з ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн. (двадцять тисяч гривень) та вирішити питання щодо стягнення судових витрат.

Мотивуючи свої вимоги позивач вказує, що у період з 16.10.2018 року по 29.10.2019 року ним здійснювалися перекази на користь ОСОБА_4 на загальну суму 231 200 грн 00коп., про що свідчить довідка №691VPAAROMJ64P6U від 14.07.2020 року, видана АТ КБ «Приват Банк». Зазначені кошти ним перераховувались без укладення будь-якого договору між ними , на прохання ОСОБА_4 , з якою у нього були приятельські відносини, пов`язані із веденням спільних бізнес-проектів, та як, запевняла його ОСОБА_4 , для задоволення її особистих потреб. Вказані суми ОСОБА_4 обіцяла з часом повернути, проте відповідачка вищевказані кошти не повернула, на усні прохання не реагує, приятельські відносини між ними зіпсувалися та стали конфліктними. Між ними не виникало жодних відносин зобов`язально-правового характеру щодо вказаних грошових переказів, тому кошти, перераховані за період з 16.10.2018 року по 29.10.2019 року у загальній сумі 231 200грн 00 коп., є безпідставно набутими ОСОБА_4 та підлягають поверненню йому на підставі ст. 1212 ЦК України, проте все ж в прохальній частині позову просить стягнути з ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн. (двадцять тисяч гривень).

Ухвалою від 04.08.2021 вказану позовну заяву було прийнято до провадження судді Ільєвої Т.Г. та призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Каплунова В.В., позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила задовольнити. Зазначила, що між сторонами існували приятельські відносини, позивач на прохання відповідача перерахував на її банківську картку кошти, однак, після виникнення конфлікту попрохав повернути кошти, проте відповідачем кошти не повернуті. Також, звернула увагу суду, що в банківській довідці №691VPAAROMJ64P6U від 14.07.2020 року, відсутні призначення платежу, що в свою чергу свідчить про безпідставність перерахувань.

Представником відповідача був поданий відзив на позовну заяву, в якому зазначалося, що відповідач позовні вимоги не визнала в повному обсязі та просила відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та необґрунтованістю. ОСОБА_4 не зверталася до позивача з проханням надати їй кошти для особистих потреб. Натомість, між сторонами були договірні відносини, пов`язані із борговими зобов`язаннями позивача перед батьком відповідача ОСОБА_5 . Так, ОСОБА_5 надав у позику позивачеві кошти, та сторони дійшли згоди, що позивач має повертати борг частинами, у тому числі й на банківську картку відповідачки. Вважає, що періодичність надсилання коштів позивачем на її ім`я, свідчить про наявність договірних відносин.

В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Суршко О.Б., проти позовних вимог заперечувала. Стверджувала, що відповідач не зверталася до позивача з проханням надати їй кошти для особистих потреб. Звертала увагу суду на те, що в позовній заяві позивач зазначив, що йому невідомий номер телефону відповідача, що саме по собі вказує на відсутність між ними приятельських стосунків. Перераховані ж кошти, як зазначав представник, належать батькові відповідача ОСОБА_5 . На початку 2017 року ОСОБА_5 , на підставі усного договору позики, позичив позивачеві кошти на суму 4 300 000грн. Сторони визначили, що позивач буде повертати борг частинами на банківські картки ОСОБА_5 , його дружини ОСОБА_6 та відповідача. Відповідач, в свою чергу, була повідомлена про те, що кошти, які їй буде перераховувати позивач, є поверненням боргу її батьку від останнього. Таким чином, в період з 30 червня 2017 року по 10 лютого 2020 року позивачем було перераховано кошти родині ОСОБА_5 на загальну суму 4 224 785грн., на виконання умов договору позики.

Відсутність призначення платежу, відповідно до банківської довідки, доводить лише факт перерахунку коштів, і не можу бути доказом безпідставного набуття коштів.

Також, представник відповідача вказала, що позивачем у жовтні 2018 року було перераховано на банківську картку відповідачки 79 200грн., а наступні платежі він здійснив у жовтні 2019 року на загальну суму 152 000грн. В період з жовтня 2018 по жовтень 2019 року позивач жодного разу не звернувся до відповідача з вимогою повернути перераховані кошти, як і не звертався до суду з позовною заявою. Така поведінка позивача, на думку представника відповідача, свідчить про те, що позивач знав, що у відповідача не виникало зобов`язання повернути йому перераховані кошти, та такого повернення коштів він не очікував.

До суду надійшло письмове пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 , в якому зазначалося, що позивач звернувся до ОСОБА_5 із проханням надати йому у позику кошти, як він стверджував, для реалізації бізнес-проекту, а також для погашення боргу за кредитними договорами. ОСОБА_5 на таку пропозицію погодився, та надав позивачу кошти у позику у розмірі 4 300 000 грн. Оскільки на той час позивач та третя особа були друзями, вони уклали усний договір позики та усно визначили умови цього договору. Додатково позивач та третя особа домовилися, що позивач певні суми боргу буде повертати шляхом перерахунку коштів на банківські картки дружини та доньки третьої особи, про що останніх було повідомлено.

Таким чином, позивачем, з липня 2017 року по лютий 2020 року, на виконання усного договору позики, в якому він є боржником, було перераховано на банківську картку ОСОБА_5 кошти в сумі 2 252 979 грн. 00 коп., на банківську картку ОСОБА_6 кошти на суму 1 740 606 грн. 00 коп., та на банківську картку відповідачки кошти на суму 231 200 грн. 00 коп., що разом становить 4 224 785 грн. 00 коп..

У поясненнях зазначено, що саме між позивачем, третьою особою та його дружиною були дружні стосунки, що всі ці особи є 1973 року народження, тоді як відповідач 1996 року народження. Позивач виконував для родини ОСОБА_5 деякі дрібні доручення, такі, як наприклад, врегулювання питань щодо встановлення лічильників, підписання угод про надання комунальних послуг, надіслання показників лічильників щодо спожитих комунальних послуг стосовно нежитлового приміщення, яке є власністю дружини ОСОБА_5 .

Також, у поясненнях зазначалося, що за 2016 рік третя особа задекларував 300000 доларів США, 650000 євро та 1 843 221 грн., що у гривневому еквіваленті становить понад 24 мільйони гривень. Тоді як, відповідно до відомостей довідки форми ОК-5 Пенсійного фонду України від 13.01.2021 року, щодо ОСОБА_3 , то сума заробітку для нарахування пенсії за 2016 рік становить 61 617(шістдесят одна тисяча шістсот сімнадцять)грн. 92 коп., за 2017 рік - 127 036(сто двадцять сім тисяч тридцять шість)грн. 98 коп., за 2018 рік - 52 862(п`ятдесят дві тисячі вісімсот шістдесят дві)грн. 56коп., за 2019 рік - 162 532(сто шістдесят дві тисячі п`ятсот тридцять дві)грн. 29 коп.. Загальна сума заробітку Позивача, відповідно до довідки форми ОК-5 за 2016-2019 роки становить 404 049(чотириста чотири тисячі сорок дев`ять)грн.00коп.

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення та відмову у задоволенні позовних вимог.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 5 ЦП України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

З довідки, наданої АТ КБ «Приват Банк» ОСОБА_3 від 14.07.2020 року №691VPAAROMJ64P6U вбачається, що у період з 16.10.2018 року по 29.10.2019 року здійснені наступні грошові перекази на користь ОСОБА_4 : 16.10.2018 року в сумі 79 200 грн. 00 коп.; ___.10.2019 року в сумі 100 000грн. 00 коп.; ___.10.2019 року 52 000грн. 00 коп., при цьому підстава перерахування вказаних коштів та призначення платежу не зазначені.

З довідки, наданої АТ КБ «Приват Банк» від 02.10.2020 року №I8FDLLMN3DL1J9V5, видана ОСОБА_5 вбачається, що в період з 27.09.2017 року по 10.02.2020 року позивачем здійснені наступні грошові перекази на користь ОСОБА_5 : 27.09.2017 року на суму 314 000грн. 00 коп.; 19.02.2018 року на суму 40 000грн. 00 коп.; 19.02.2018 року на суму 60 000грн. 00 коп.; 04.04.2018 року на суму 115 000грн. 00 коп.; 26.11.2018 року на суму 50 000грн. 00 коп.; 26.11.2018 року на суму 50 000грн. 00 коп.; 26.12.2018 року на суму 150 000грн. 00коп.; 11.02.2019 року на суму 50 000грн. 00коп.; 11.03.2019 року на суму 100 000грн. 00коп.; 24.04.2019 року 50 000грн. 00коп.; 13.05.2019 року на суму 300 000грн.00коп.; 14.05.2019 року на суму 300 000грн. 00коп.; 14.05.2019 року на суму 15 000грн. 00коп.; 07.10.2019 року на суму 50 000грн. 00коп.; 19.11.2019 року на суму 20 000грн. 00коп.; 27.12.2019 року на суму 30 000грн. 00коп.; 27.12.2019 року на суму 40 000грн. 00коп.; 27.12.2019 року на суму 13 215грн. 00коп.; 10.02.2020 року на суму 6 558грн. 00коп., при цьому підстава перерахування вказаних коштів та призначення платежу не зазначені.

З банківської довідки АТ КБ «Приват Банк» від 03.10.2020р. №15KUS8UJGPC083C8 вбачається, що видана ОСОБА_6 , вбачається, що в період з 30.06.2017 року по 03.02.2020 року позивачем здійснені грошові перекази на користь ОСОБА_6 : 30.06.2017 року на суму 15 000грн. 00коп.; 31.07.2017 року на суму 28 000грн. 00коп.; 29.08.2017 року на суму 43 000грн. 00коп.; 27.09.2017 року на суму 156 500грн. 00коп.; 30.10.2017 року на суму 133 000грн. 00коп.; 27.12.2017 року на суму 68 000грн. 00коп.; 30.01.2018 року 85 000грн. 00коп.; 26.02.2018 року на суму 88 000грн. 00коп.; 28.03.2018 року на суму 87 000грн. 00коп.; 26.04.2018 року на суму 87 000грн. 00 коп.; 21.05.2018 року на суму 50 000грн. 00 коп.; 04.06.2018 року на суму 32 100грн. 00коп.; 02.07.2018 року на суму 50 000грн. 00коп.; 29.08.2018 року на суму 44 450грн. 00коп.; 01.10.2018 року на суму 42 670грн. 00коп.; 14.01.2019 року на суму 12 642грн. 00коп.; 04.02.2019 року на суму 66 900грн. 00 коп.; 01.03.2019 року на суму 62 455грн. 00коп.; 02.04.2019 року на суму 29 700грн. 00коп.; 16.04.2019 року на суму 85 127грн. 00коп.; 16.04.2019 року на суму 100 000грн. 00коп.; 17.04.2019 року на суму 100 000грн. 00коп.; 18.04.2019 року на суму 88 300грн. 00коп.; 26.04.2019 року на суму 16 300грн. 00коп.; 30.05.2019 року на суму 21 700грн. 00коп.; 03.07.2019 року на суму 12 276грн. 00коп.; 31.07.2019 року на суму 13 503 грн. 00коп.; 03.09.2019 року на суму 21 400грн. 00коп.; 01.10.2019 року на суму 21 480грн. 00коп.; 29.11.2019 року на суму 29 462грн. 00коп.; 16.12.2019 року на суму 130 000грн. 00 коп.; 03.02.2020 року на суму 19 641грн. 00коп., при цьому підстава перерахування вказаних коштів та призначення платежу не зазначені.

З декларації після звільнення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування - ОСОБА_5 за звітний рік 2016, ID документ 76def6ab-99eb-48c4-a54e-eed08971b614 вбачається, що ОСОБА_5 за 2016 рік було задекларовано наступні грошові кошти: 300000 доларів США, 650000 євро та 1 843 221 грн.

Відповідно до відомостей довідки форми ОК-5 Пенсійного фонду України від 13.01.2021 року, щодо ОСОБА_3 , сума заробітку для нарахування пенсії за 2016 рік становить 61 617грн. 92 коп., за 2017 рік - 127 036грн. 98 коп., за 2018 рік - 52 862грн. 56коп., за 2019 рік - 162 532грн. 29 коп.

З довіреності від 15.04.2019 року, наданою ОСОБА_6 ОСОБА_3 серія ННО №506052 вбачається, що ОСОБА_6 доручає ОСОБА_3 бути її представником з питань управління належним їй нежитловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд, надавши оцінку спірним правовідносинам, наданим сторонам доказам, враховуючи періодичність вчинення перерахуванням позивачем коштів на користь відповідачки та третьої особи, їх суми та кількість, вважає, що дії позивача не вказують на безпідставність перерахуванням коштів відповідачці, а свідчать про його свідомі дії по вчиненню за власною волею, які містять ознаки виконання певних договірних зобов`язань, та приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18, від 29.09.2014 року у справі №6-122цс14.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частиною першою, другою статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установленихстаттею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Якщо поведінка набувача або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підставав у становленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі шляхом визнання недійсним правочину.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, додаткових пояснень позивача, який пов`язує порушення своїх прав з тим, що у період з 16.10.2018 року по 29.10.2019 року ним на користь ОСОБА_4 , за проханням останньої та для задоволення її особистих потреб, були перераховані грошові кошти в загальній сумі 231 200 грн. 00 коп., які ОСОБА_4 обіцяла з часом повернути.

У зв`язку з ухиленням відповідача від повернення вказаних коштів ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути їх з відповідача на підставі ст. 1212 ЦК України як безпідставно набуті.

Представник позивача в судовому засіданні зазначила, що кошти перераховані позивачем призначалися саме для відповідача, тобто помилки щодо отримувача немає, та таке перерахування здійснювалось без будь-яких умов. При цьому, коли кошти перераховувались на ім`я відповідача, між позивачем та відповідачем не обмовлялися умови їх повернення або їх призначення, тобто позивач добровільно перераховував кошти відповідачу без будь-яких умов.

Заперечуючи проти вказаних позовних вимог, ОСОБА_4 визнає факт отримання від ОСОБА_3 спірних грошових коштів, але вважає, що набула їх за належної правової підстави, зокрема, в якості повернення позивачем боргу за раніше наданою позикою в сумі 4 300 000 грн. від її батька ОСОБА_5 , який надав позивачу у позику 4 300 000 грн з коштів сімейного бюджету.

Встановлені правовідносини сторін свідчать, що грошові кошти в сумі 231 200 грн. 00 коп., які є предметом стягнення у даній справі, були перераховані позивачем на користь відповідача, у зв`язку з виникненням між сторонами усних договірних відносин, які мають ознаки договору позики.

Враховуючи встановлений договірний характер правовідносин, що існували між сторонами, виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України, тому суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Означеними нормами законодавець вказує, що відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені та доведені, проте в даному випадку порушення прав позивача не доведено, а відтак у задоволенні вказаної вимоги слід відмовити.

Частиною третьою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Частиною другою статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обґрунтованості заявлених вимог, а відтак у позові слід відмовити.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України та судовий збір покласти на позивача.

Керуючись ст. 1212, 11,15-16, 177,202-208,218,509,526-527,530,1046-1047 ЦК України, ст.6-16, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , про стягнення безпідставно набутих грошових коштів- відмовити.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено та підписано 08.02.2022 року.

Суддя Т.Г. Ільєва