Ухвала

Іменем України

05 липня 2022 року

м. Київ

справа № 443/1069/20

провадження № 61-5887ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Геша Івана Юрійовича на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 16 квітня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 травня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь: заборгованість за договором позики в розмірі 1 500 000 грн; проценти за користування грошовими коштами в розмірі 70 9726,03 грн; 3 % річних в розмірі 28 278,69 грн; інфляційні втрати в розмірі 22 500 грн, а всього - 2 260 504,72 грн.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 16 березня 2019 року ОСОБА_2 надав йому розписку про те, що у 2017-2018 роках він отримав від нього ( ОСОБА_1 ) на розвиток фермерського господарства матеріальні цінності на суму 1 500 000 грн, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2019 року, однак, незважаючи на його неодноразові звернення, відповідач не вчинив жодних дій щодо погашення боргу і не повернув позичені грошові кошти. Правовідносини, які виникли між ними, підпадають під ознаки договору позики, за яким відповідач зобов`язаний повернути вказану в розписці суму грошових коштів (основний борг), сплатити проценти за користування позикою на підставі статті 1048 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а також - три проценти річних та інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі статті 625 ЦК України.

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 16 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 24 травня 2022 року, в задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту укладання між сторонами 06 березня 2019 року саме договору позики грошових коштів, а отже, відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_2 на його користь 1 500 000 грн. Зі змісту наданої позивачем розписки чітко вбачається що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 матеріальні цінності (а не грошові кошти), які й зобов`язався повернути. Вимоги про стягнення з відповідача відсотків за користування грошовими коштами, інфляційних втрат та 3 % річних також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вимоги про стягнення суми боргу за договором позики, в задоволенні якої відмовлено за безпідставністю.

22 червня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Геш І. Ю. подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 16 квітня 2021 рокута постанову Львівського апеляційного суду від 24 травня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій помилково розтлумачили зміст правовідносин, які виникли між сторонами. Суди не звернули увагу на те, що між сторонами було укладено змішаний договір, який в частині передачі матеріальних цінностей відповідає договору позички, а в частині повернення коштів - договору найму (оренди), за яким відповідач повинен у визначений сторонами строк повернути кошти за передані грошові цінності. При цьому суди не врахували правових висновків, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19, в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 199/1917/19.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що у 2017-2018 роках ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 на розвиток фермерського господарства матеріальні цінності на суму 1 500 000 грн, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2019 року. Розписка датована 06 березня 2019 року та підписана ОСОБА_2 особисто.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку (частина перша статті 827 ЦК України).

Частиною другою статті 833 ЦК України передбачено, що користувач зобов`язаний: 1) користуватися річчю за її призначенням або відповідно до мети, визначеної у договорі; 2) користуватися річчю особисто, якщо інше не встановлено договором; 3) повернути річ після закінчення строку договору в такому самому стані, в якому вона була на момент її передання.

Якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків (стаття 836 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня2021 року у справі № 904/5726/19, на яку послався заявник в касаційній скарзі, зазначено: позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16, на яку також послався заявник, вказано: досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

Вирішуючи спір по суті, суди попередніх інстанцій встановили, що зі змісту наданої позивачем розписки чітко вбачається що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 матеріальні цінності (а не грошові кошти), які й зобов`язався повернути.

Встановивши, що надана розписка від 06 березня 2019 року не підтверджує факт отримання відповідачем грошових коштів у позику, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про безпідставність заявлених позивачем вимог про стягнення заборгованості в розмірі 1 500 000 грн.

Отже, суди дослідили зміст наданої позивачем боргової розписки та виявили справжню правову природу укладеного договору, який підтверджує передання позивачем відповідачу матеріальних цінностей, а не грошових коштів.

Враховуючи наведене, висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду, на які послався заявник у своїй касаційній скарзі.

Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать правовим висновкам, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, про те, що стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про безпідставність заявленої основної вимоги про стягнення заборгованості, тому обґрунтовано відмовили в задоволенні похідних вимог про стягнення процентів за користування грошовими коштами, 3 % річних та інфляційних втрат.

Доводи касаційної скарги про необхідність вибору і застосування судами до спірних правовідносин відповідних норм права та посилання заявника на принцип «jura novit curia» («суд знає закони») є неспроможними, так як суди застосували норми права відповідно до предмета і підстав пред`явленого позову. При цьому суди не наділені повноваженнями на власний розсуд змінювати предмет позову та зміст позовних вимог, оскільки такі дії свідчитимуть про вихід за межі позовних вимог.

Що стосується аргументів заявника про те, що між сторонами було укладено змішаний договір, який в частині передачі матеріальних цінностей відповідає договору позички, а в частині повернення коштів - договору найму (оренди), за яким відповідач повинен у визначений сторонами строк повернути кошти за передані грошові цінності, то вони також є неспроможними, оскільки як зазначено вище, згідно зі статтею 836 ЦК України, якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків, а не стягнення заборгованості в розмірі, еквівалентному вартості переданого майна, процентів за користування грошовими коштами, 3 % річних та інфляційних втрат. При порушенні сторонами умов договору оренди також передбачені правові наслідки. Так, згідно з частиною другою статті 785 ЦК України, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення. Тобто наслідки порушення умов договору найму (оренди) також не відповідають заявленим ОСОБА_1 позовним вимогам.

Таким чином, в касаційній скарзі заявником не зазначено посилань на релевантні правові висновки Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а наведені ним доводи не свідчать про застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків щодо їх застосування, викладених в постановах Верховного Суду. Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Геша Івана Юрійовича на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 16 квітня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 травня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко