Провадження № 22-ц/4808/699/22
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Б. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.,

за участю секретаря Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду, постановлену суддею Атаманюком Б.М. 13 квітня 2022 року в м. Івано-Франківську, у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 20.12.2021 року звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про відібрання дитини від батька без позбавлення батьківських прав.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 29.12.2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради.

11.04.2022 року позивач ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову, посилаючись на те, що до звернення із позовом малолітній ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 за згоди батька відповідача по справі ОСОБА_2 більше року проживав із нею (рідною тіткою), яка після смерті матері фактично дитині її замінила. Протягом цього часу батько фактично самоусунувся від виховання сина, лише час від часу відвідував хлопчика. Однак 27.03.2022 року відповідач забрав сина на прогулянку та не повернув, у телефонному режимі повідомив, що тепер син буде проживати із ним. Після цього ОСОБА_2 не відповідає на телефонні дзвінки, не дозволяє позивачу бачитися із дитиною.

Вважає, що такі дії відповідача травмують дитину, адже хлопчик сприймає її як маму та має з нею тісний емоційний зв`язок.

Просила забезпечити позов шляхом зобов`язання відповідача не чинити їй перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення часу для їх побачень з дитиною чотири дні на тиждень.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 13 квітня 2022 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність ухвали.

Зазначає, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд мав брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й дитини, а також конкретні обставини, що мають значення для справи, всі наявні в матеріалах докази. Зауважує, що до звернення з позовом (до грудня 2021 року) дитина більше року проживала з нею (рідною тіткою). 08 червня 2021 року хлопчик втратив матір. Однак протягом цього періоду батько не підтримував дитину, не цікавився як він переживає втрату матері, фактично самоусунувся від його виховання, лише час від часу відвідував як далекий родич.

Стверджує, що між хлопчиком та батьком слабкий емоційний зв`язок. Після смерті матері вона замінила її дитині. Останні місяці вона всі свої сили спрямувала на те, щоб дитина якомога безболісніше пережила втрату матері, внаслідок чого ОСОБА_4 знову став спокійним, радісним, жвавим, товариським і доброзичливим. Стверджує, що неправомірні дії батька хлопчика щодо позбавлення її можливості спілкуватися з ним, наносять йому незворотні психологічні травми. Зазначає, що оскільки дитина перебувала на її вихованні тривалий час, то на час розгляду даного спору по суті для емоційного благополуччя дитини їй краще перебувати у звичній для неї обстановці та спілкуватися з тіткою у такому обсязі, щоб не відчувати нової втрати, що насамперед буде повністю відповідати інтересам дитини.

З огляду на викладене вважає, що захід забезпечення позову про відібрання дитини, а саме: збереження емоційного зв`язку з тим із родичів, кому на виховання, у разі задоволення позову судом, буде передана дитина, безпосередньо стосується предмету спору та напряму впливає на ефективний захист інтересів дитини. Наслідком невжиття заходів забезпечення позову у вигляді зобов`язання ОСОБА_2 не чинити їй перешкод у спілкуванні з дитиною та встановити час для побачень з чотири дні на тиждень може бути втрата емоційного зв`язку між нею та дитиною та погіршення психоемоційного стану дитини. А суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, не врахував фактичні обставини справи, вік дитини та життєві події, які трапилися в житті дитини, важливість збереження її здорового психоемоційного стану та недопущення поглиблення стресу, пережитого дитиною, а також збереження емоційного зв`язку з особою, яка замінила їй матір.

Із зазначених мотивів просить оскаржувану ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні апеляційної інстанції апелянт та її представник доводи апеляційної скарги підтримали.

Відповідач та його представник щодо задоволення апеляційної скарги заперечили, просили оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови у забезпеченні позову.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила відібрати у відповідача малолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 без позбавлення батьківських прав та передати дитину на виховання їй як рідній тітці (а.с. 9-14).

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, а також достатніх підстав для вжиття заходів забезпечення позову, існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду при задоволенні позову.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком з огляду на наступне.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види заходів забезпечення позову передбачені в ч. 1 ст. 150 ЦПК України. Зокрема позов забезпечується встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. (ч.ч. 2, 3 ст. 150 ЦПК України).

За змістом п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову.

При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Під час оцінки співмірності заходів забезпечення позову необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року по справі №755/5333/20, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач вказувала на те, що після смерті матері дитина ОСОБА_3 проживала з нею. Протягом цього часу батько фактично самоусунувся від виховання сина, лише час від часу відвідував його.

Отже необхідність вжиття заходів забезпечення позову позивач мотивувала саме наявністю емоційного зв`язку у неї з дитиною.

Разом з тим у заяві не доведено можливості недобросовісних дій з боку відповідача, які можуть утруднити виконання рішення суду у випадку задоволення позову, як підстави для вжиття заходів забезпечення позову.

Крім того суд першої інстанції правильно виходив з того, що заявлені заходи забезпечення позову є неспівмірними з позовними вимогами, а їх невжиття не впливає на можливість безперешкодного виконання рішення суду в цій справі.

Таким чином, виходячи з аналізу наведених норм права та матеріалів справи, беручи до уваги характер спірних правовідносин, суть заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Оскаржувана ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість скасування ухвали, і висновків суду не спростовують, тому у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити на підставі ст. 375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 13 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

В.А. Девляшевський

Повний текст постанови складено 8 липня 2022 року.