Справа № 441/237/21 Головуючий у 1 інстанції: Ференц О.І.
Провадження № 22-ц/811/2496/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника відповідача Дільного Н.З.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 13 травня 2021 року в складі судді Ференц О.І. в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі в.о. заступника керуючого філії Городоцьке відділення №6324 ВАТ «Державний ощадний банк України» Зільника Івана Ярославовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про визнання недійсним договору поруки, -

встановив:

У лютому 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ «Державний ощадний банк України», в якому просив визнати недійсним договір поруки, укладений 15.08.2008 між ним, його батьком ОСОБА_2 та відповідачем.

Вимоги обґрунтовував тим, що 15.08.2008 за версією відповідача ним був підписаний тристоронній договір поруки, на забезпечення виконання умов укладеної відновлювальної кредитної лінії за № 1802 від 15.08.2008. В оскаржуваному правочині міститься як його підпис, так і підпис його батька і представника відповідача, що не відповідає дійсності. Вважає вищевказаний правочин таким, що відповідно до ст.230 ЦК України підлягає визнанню недійсним в судовому порядку. За фактом підробки документів по обставинах отримання ним кредитної лінії за № 1802 від 15.08.2008, ініційоване проведення досудового розслідування за ч.3 ст.358 КК України. В рамках цього кримінального провадження проведена 26.07.2019 відповідна судово-почеркознавча експертиза, згідно висновків якої, підписи в договорі поруки від 15.08.2008 виконані не ним, а іншою особою. За змістом ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Оскаржуваним рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 13 травня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі в.о. заступника керуючого філії Городоцьке відділення №6324 ВАТ «Державний ощадний банк України» Зільника Івана Ярославовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про визнання недійсним договору поруки - відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішення, таке в апеляційному порядку оскаржив позивач ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначив, що рішення є незаконним та необґрунтованим, суд не взяв до уваги висновок експерта за №6/371 від 26.07.2019, в якому чітко зазначено, що підпис в даному договрі вчинено не ним, а іншою особою і він є підробленим.

Просить скасувати рішення Городоцького районного суду Львівської області від 13 травня 2021 року та задовольнити вимоги в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» висловився у заперечення доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , зазначивши, що позивачем не підтверджено жодними належними та допустимими доказами умисного введення Банком в оману останнього щодо укладення правочину в розумінні ст. 230 ЦК України, а також підроблення його підписів. Покликання позивача на висновок експерта не підтверджує наявність умислу в діях банку введення в оману останнього щодо обставин, які мають істотне значення, а відтак підстави для визнання оспорюваного договору недійсним на підставі ст. 230 ЦК України відсутні.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що висновок експерта №6/371 від 26.07.2019 є недопустимим доказом у справі в розумінні ст. 78 ЦПК України, оскільки одержавний з порушенням порядку, встановленого законом, так як складений на підставі постанови слідчого СВ Городоцького відділення Яворівського відділу поліції Головного управління Національної поліції Львівської області Мусійовської Л.В. від 27.05.2019 у кримінальному провадженні, а не на замовлення позивача ОСОБА_1 , як цього вимагають положення ЦПК України.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 апеляційну скаргу заперечив, в обґрунтування надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на скаргу.

Позивач ОСОБА_1 , а також третя особа ОСОБА_2 , будучи повідомленими про час та місце розгляду справи, в судові засідання 17 травня 2022 року та 05 липня 2022 року не прибули, подали клопотання про перенесення розгляду справи у зв`язку із введенням воєнного стану, можливе оголошення повітряної тривоги.

Ухвалою судового засідання від 05 липня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про перенесення судового засідання, при цьому судом враховано, що відповідно до ст. 12-2 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану, не можуть бути обмежені, при цьому, на території Львівської області та м. Львів на даний час не проводяться активні бойові дії, а також позивач ОСОБА_1 не надав докази того, що він не може прибути в судове засідання через задіянння до функціонування критичної інфраструктури, вступу до лав Збройних Сил України, територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших формувань протидії збройній агресії проти України.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення скарги відсутні виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні похзовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем невірно обрано норму права, яка підлягає застосуванню до даних правовідносин, оскільки в поданому ним позові йдеться про недотримання письмової форми при укладенні договору поруки, встановлення висновком експертизи, що позивач не підписував оспорюваного договору.

Водночас, суд першої інстанції застосував принцип jura novit curia («суд знає закони») який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (damihifactum, dabotibijus ).

Суд зазначив, що оскільки недійсність правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання у випадку недодержання письмової форми встановлена законом і цей правочин є нікчемним, позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту прав.

Відмовляючи у прийнятті до уваги поданих стороною позивача на підтвердження доводів позову висновку почеркознавчої експертизи № 6/371 від 26.07.2019, оригінал якого досліджений в судовому засіданні, суд першої інстанції виходив з того, що він виконаний на підставі постанови слідчого, який не є учасником справи. Крім того, у самому висновку відсутня відмітка експерта про те, що висновок підготовлено для подання до суду.

Аналізуючи зміст ст. 553 ЦК України, суд дійшов висновку, що порука є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем, відтак згоди боржника, в даному випадку ОСОБА_1 , на укладення договору поруки не вимагається, відтак його права та інтереси оскаржуваним договором не порушені.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено, що 15.08.2008 у м. Городок між ОСОБА_2 з однієї сторони (Поручитель), ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі в.о. заступника керуючого філії Городоцьке відділення № 6324 ВАТ «Державний ощадний банк України» Зільника Івана Ярославовича з другої сторони (Кредитор), та ОСОБА_1 з третьої сторони (Боржник) укладено договір поруки № 2203-1802/1, згідно із п.1 якого поручитель зобов`язується перед Кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання Боржником зобов`язання за Кредитним договором № 2203-1802/1 від 15.08.2008, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилався на те, що оспорюваний договір поруки, який укладений між банком, як кредитором, поручителем та боржником з метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором №22303-1802 від 15 серпня 2008 року, ним як боржником не підписаний, а підписаний іншою особою. В підтвердження надав висновок почеркознавчої експертизи № 6/371 від 26.07.2019, який виконаний у рамках кримінального провадження, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04.01.2018 р. за №0000009. Звертав увагу, що за змістом ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Поняття поруки закріплено у статті 553 ЦК України, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Виходячи із формулювання статті 553 ЦК України, договір поруки - двосторонній правочин, для укладення якого достатнім є волевиявлення кредитора і поручителя. Чинним законодавством також не встановлений обов`язок поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов`язань перед кредитором.

Можливе також укладення договору поруки за участі трьох суб`єктів - кредитора, поручителя і боржника. Такому договору притаманні ознаки змішаного, оскільки ним врегульовуються різні відносини: по-перше, між кредитором і поручителем щодо встановлення обов`язку останнього відповідати за порушення зобов`язання боржником; по-друге, між боржником і поручителем про оплату послуг за надану поруку; по-третє, між усіма суб`єктами у визначенні питань стосовно окремих умов поруки (часткова відповідальність поручителя чи у повному обсязі, солідарна чи субсидіарна тощо).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Заумовами оспорюваного договору поруки №2203-1802/1 поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне і повне виконання боржником зобов`язання за кредитним договором № 2203-1802 від 15 серпня 2008 року, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені у майбутньому (п. 1.1. договору).

У даній справі позивач звернувся з вимогою про визнання недійсними договору поруки посилаючись на те, що цей договір не підписував, умови не погоджував, при цьому як на правову підставу для визнання недійсним оспорюваного правочину покликається на ст. 230 ЦК України, а саме введення однією із сторін правочину другу сторону в оману.

На підтвердження вказаної обставини позивачем надано висновок почеркознавчої експертизи № 6/371 від 26.07.2019, який виконаний у рамках кримінального провадження, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04.01.2018 р. за №0000009, за яким три підписи від імені ОСОБА_1 , які наявні в графах «підпис Боржника» та «_____ ( ОСОБА_1 )» в договорі поруки № 2203-1802/1 від 15.08.2008 виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Згідно із статтею 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів і т.п.); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які він повинен був зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення і т. п.).

Згідно із роз`ясненнями, наданими в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину заст. 230 ЦК України.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Отже, підставою для визнання правочину недійсним є введення однією стороною іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для визнання оскаржуваного договору недійсним з огляду на недоведеність факту обману позивача з боку відповідача, оскільки позивачем не надано належних, достатніх і допустимих доказів того, що саме під впливом обману зі сторони відповідача ним було вчинено оскаржуваний договір, тобто, що з боку відповідача мав місце обман відносно обставин, які мають істотне значення, а саме природи правочину, прав та обов`язків сторін іт.п.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про долучений до позовної заяви висновок, на який посилається позивач на підтвердження своїх доводів, є недопустимим доказом, а відтак він не береться судом до уваги.

До такого висновку суд першої інстанції прийшов з покликанням на положення ст. 102 ЦПК України, за якою висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи, а також на вимоги ч. 5 ст. 106 ЦПК України, де зазначено, що у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України).

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по доказуванню.

Статтею 1 Закону України «Про судову експертизу» передбачено, що судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

Висновок експерта є одним із видів доказів і має відповідати критеріям належності і допустимості доказів

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (ст. 110 ЦПК України).

На переконання колегії суддів висновки суду першої інстанції щодо недопустимості висновку експертизи є безпідставними, оскільки відповідно до частини першої статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Натомість, чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо можливості використання під час розгляду справи доказів, отриманих в межах інших проваджень. Достовірність і достатність таких доказів оцінюється судом з урахуванням обставин конкретної справи.

Водночас, особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав або інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено (відповідна позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17).

У постанові Верховного Суду від 03.09.2019 у справі № 904/4567/18, зазначено, що договір поруки безпосередньо на права та обов`язки боржника не впливає, його зобов`язання в цьому випадку не встановлюються, не припиняються та не змінюються (не доповнюються та не збільшуються).

Разом із тим це не означає, що за позовом боржника такий договір не може бути визнано недійсним, якщо буде доведено, що він порушує його права чи законні інтереси чи буде доведено зловмисну домовленість кредитора з поручителем діяти на шкоду боржникові.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом як порушеного права, так і охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу. Наявність інтересу означає, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав в інших осіб.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, що сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав, тобто особа має обґрунтувати юридичну зацікавленість щодо наявності/відсутності цивільних прав.

В свою чергу, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 викладений висновок про те, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що оспорюваний договір поруки, не зважаючи на те, що він підписаний позивачем з третьої сторони, не породжує для нього жодних обов`язків, а відтак жодним чином не порушує його права та законні інтереси, за захистом яких він звертається до суду.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки як звертаючись з позовною заявою, так і в доводах апеляційної скарги позивач не зазначає, яким чином укладення оспорюваного договору поруки між кредитором та поручителем, порушує права та інтереси боржника за кредитним договором ОСОБА_1 , не встановлено таких і апеляційним судом за наслідками розгляду справи.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову про визнання правочину недійсним, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування чи зміни відсутні, незважаючи на безпідставний висновок про недопустимість як доказу висновку експертизи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 13 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 липня 2022 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді С.М. Бойко

С.М. Копняк