Номер провадження: 22-ц/813/4561/22
Справа № 495/1422/18
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участі секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в спрощеному позовному провадженні, без участі учасників справи, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Костир Андрія Олександровича на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 серпня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Прийомової О.Ю., у цивільній справі за позовом Першого заступника керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури до Затоківської селищної ради, ОСОБА_1 , Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора,
встановив:

28.02.2018 року перший заступник керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до Затоківської селищної ради, ОСОБА_1 , виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, та просив суд:
- визнати незаконним рішення Затоківської селищної ради від 05.06.2015 року № 2918 «Про передачу гр. ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 0,0999 га (кадастровий номер :02:003:0359) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 »;
- визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 38639927, видане 05.06.2015 року реєстраційною службою Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області ОСОБА_1 щодо земельної ділянки, площею 0,0999 га для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :02:003:0359);

- визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області від 05.06.2015 року, індексний номер 21857050, на підставі якого за ОСОБА_1 проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0999 га для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :02:003:0359);
- у разі задоволення позову стягнути з відповідачів на користь прокуратури Одеської області сплачений судовий збір за подачу позову.
Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що Затоківською селищною радою та фізичною особою-підприємцем (далі ФОП) ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 18.09.2007 року укладено договір оренди земельної ділянки площею 4,8 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , для розміщення експлуатації та обслуговування бази відпочинку «Одесаголовпостач», кадастровий номер земельної ділянки :02:003:0189; :02:003:0190.
Рішенням господарського суду Одеської області від 29.04.2014 року у справі № 916/803/14 задоволено позов заступника Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Затоківської селищної ради до ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , розірвано договір оренди та зобов`язано повернути до земель комунальної власності смт. Затока вказану земельну ділянку.
В подальшому на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, 10.12.2014 року проведено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0999 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:003:0359, із земель наданих раніше у користування ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 .
Рішенням Затоківської селищної ради від 05.06.2015 року № 2918 передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,0999 га (кадастровий номер :02:003:0359) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі вказаного рішення державним реєстратором реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області за результатами розгляду документів, поданих ОСОБА_1 для оформлення права власності, було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 38639927 щодо земельної ділянки площею 0,0999 га для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстроване згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.06.2015 року № 21857050.
Позивач вважав, що право власності на вказану земельну ділянку набуто ОСОБА_1 з порушенням вимог діючого законодавства, а саме земельну ділянку у порушення статей 79-1,118 ЗК України передано без розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.
Крім того, відведення земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва здійснено у порушення положень Генерального плану смт. Затока та за відсутності детального плану території.
Також позивач зазначив, що державним реєстратором рішення про проведення державної реєстрації права власності прийнято з порушенням законодавства, оскільки заявлене право не підлягало державній реєстрації.
Вказані порушення і стали підставою для звернення до суду позивачем, в інтересах держави, з відповідним позовом.
У своїх запереченнях на позов ОСОБА_1 просив суд у задоволенні позовних вимог позивачу відмовити, вказуючи при цьому, що предмет позову прокурора у цій справі складають вимоги про: визнання незаконним рішення Затоківської селищної ради; визнання недійсним свідоцтва про право власності; визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора; стягнення судових витрат.
При цьому, доводи прокурора про те, що формування спірної земельної ділянки мало б відбуватись на підставі проекту землеустрою, а не технічної документації щодо поділу земельної ділянки, на думку відповідача, могли б стати підставою для визнання незаконним рішення селищної ради лише за умови попереднього скасування рішення державного кадастрового реєстратора про реєстрацію спірної ділянки у Державному земельному кадастрі.
Відповідач ОСОБА_1 також стверджував, що мотивуючи позов необхідністю захисту інтересів (поновлення прав) територіальної громади смт. Затока, прокурор, з одного боку, не заявляє жодних вимог до державного кадастрового реєстратора (що теоретично могло б усунути стверджуванні порушення порядку формування ділянки), а з іншого - не порушує перед судом питання про повернення у власність територіальної громади смт. Затока чи витребування спірної земельної ділянки (що мало б призвести до відновлення умовно порушених прав територіальної громади смт. Затока).
Відповідач також посилався на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 26 листопада 2019 р. у справі № 752/3211/15-ц, провадження № 61-36134св18, за якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, вказав, що позбавлення особи права на його майно лише з підстав можливих порушень з боку публічного органу, а не громадянина, є непропорційним втручанням у право на мирне володіння своїм майном та порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, відповідач ОСОБА_1 зазначив що він скористався своїм законним правом та виконав передбачені законодавством вимоги, у зв`язку з чим правомірно набув спірну земельну ділянку та добросовісно нею користується. Крім того, зазначив, що він є власником дачного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 103); дачних будинків, розташованих за адресою: АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 103), обслуговування яких потребує доступу, в тому числі, й до спірної земельної ділянки.

Таким чином, на думку представника ОСОБА_1 , вказана земельна ділянка фізично не може бути вилучена з володіння ОСОБА_1 , а скасування правовстановлюючих документів попередніх власників цієї земельної ділянки не може обґрунтовуватись мотивами державного чи суспільного інтересу.
До того ж представник ОСОБА_1 вважав помилковими висновки прокурора про порушення під час прийняття оскаржуваного рішення Затоківської селищної ради ст.ст.79-1, 118 ЗК України, адже в контексті спірних правовідносин, поділ земельної ділянки з видом використання «індивідуальне дачне будівництво» в межах категорії «землі рекреаційного призначення» на підставі технічної документації із землеустрою не є порушенням ЗК України та /або Закону «Про землеустрій».

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 серпня 2021 року позов першого заступника керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури задоволено (т.2, а.с. 91-110).
Визнано незаконним рішення Затоківської селищної ради від 05.06.2015 року № 2918 «Про передачу гр. ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 0,0999 га (кадастровий номер :02:003:0359) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 ».
Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 38639927, видане 05.06.2015 року реєстраційною службою Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області ОСОБА_1 , щодо земельної ділянки, площею 0,0999 га для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :02:003:0359).
Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області від 05.06.2015 року, індексний номер 21857050, на підставі якого за ОСОБА_1 проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0999 га для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :02:003:0359).
Стягнуто з Затоківської селищної ради на користь прокуратури Одеської області витрати по сплаті судового збору за подачу позову у розмірі 2643,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь прокуратури Одеської області витрати по сплаті судового збору за подачу позову у розмірі 2643,00 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Костир А.О. ставить питання про скасування рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.08.2021 року, ухвалення судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т.2, а.с.111-120).
Судове рішення в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог, фактично в апеляційному порядку не оскаржується.

У відзиві на апеляційну скаргу Білгород-Дністровська окружна прокуратура просить рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.08.2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення (т.2, а.с.155-167).

Вирішуючи питання про слухання справи в прядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (т.2, а.с. 202-207).

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Таким чином, розгляд даної справи здійснений 23.11.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений 05.12.2022 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше року (т.2, а.с.143), колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Також колегія суддів зазначає, що Одеський апеляційний суд працює в режимі воєнного стану, розглядає справи за розкладом та обробляє поштову кореспонденцію кожного дня.
Крім того, розпорядженням голови Одеського апеляційного суду №1 від 02.03.2022 в Одеському апеляційному суді запроваджено особливий режим роботи суду в умовах воєнного стану, відповідно до якого робота суду апеляційної інстанції здійснюється шляхом здійснення розгляду термінових справ, зокрема, пов`язаних із питаннями обороноздатності держави, забезпеченням режиму воєнного стану, мобілізації, розглядом клопотань щодо негласних слідчих (розшукових) дій та оперативно-розшукових заходів та інших питань, які потребують термінового вирішення, а також тимчасово (на час воєнного стану) обмежено допуск в приміщення суду осіб, які не є учасниками судових засідань.
Разом із тим, зазначеним розпорядженням, з огляду на обмеження подання учасниками провадження заяв про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або небезпеку для життя, розгляд в тому числі справ про адміністративні правопорушення дозволено продовжити без участі учасників провадження в приміщенні Одеського апеляційного суду або в режимі відеоконференції.
Дане розпорядження розміщено на сайті Судової влади Одеського апеляційного суду.
Водночас, вищезгаданим розпорядженням рекомендовано учасникам судового провадження утриматися від відвідування приміщення суду та подавати заяви про проведення судових засідань в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Крім того, слід зазначити, що судове засідання, призначене на 19.01.2022 року, на 10.00 год. було відкладено у зв`язку із надходженням від представника заявника апеляційної скарги ОСОБА_4 клопотання про відкладення судового засідання через зайнятість його в іншому судому процесі, а також через неналежним повідомленням сторін (т.2, а.с.183, 186).
Оскільки, заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 , а також його представник адвокат Костир А.О. були сповіщені про дату, місце і час проведення судового засідання заздалегідь, а саме 26.10.2022 року та 13.10.2022 року, відповідно, (т.2, а.с.203-206), ніщо не перешкоджало їм прийняти участь в розгляді справи 23.11.2022 року, 0 13.00 год. в режимі відеоконференції, як того вимагає ст. 212 ЦПК України, чого ними здійснено не було.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що 18.09.2007 року між Затоківською селищною радою та ФОП ОСОБА_2 і ФОП ОСОБА_5 було укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 4,8 га терміном на 25 років для експлуатації та обслуговування бази відпочинку «Одесаголовпостач», у Лиманському районі смт. Затока м. Білгород-Дністровського Одеської області, кадастровий номер земельної ділянки :02:003:0189; :02:003:0190 (т.1, а.с.15-18).
Рішенням Господарського суду Одеської області від 29.04.2014 року по справі № 916/803/14, позовну заяву заступника Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області задоволено повністю. Розірвано Договір оренди, укладений 18.09.2007 року між Затоківською селищною радою Білгород-дністровської міської ради Одеської області та ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_5 , зареєстрований у Білгород-Дністровському міському відділі Одеської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі за № 04.07.506.00090 від 19.09.2007 року. Зобов`язано ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_5 повернути до комунальної власності смт. Затока м. Білгород-Дністровського земельну ділянку площею 4,8 га, вартістю 11 974 080 грн., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки :02:003:0189; :02:003:0190 (т.1, а.с.18-23).
В подальшому на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, а саме: 10.12.2014 року проведено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0999 га по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :02:003:0359, цільове призначення: «для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення» змінено на: «для індивідуального дачного будівництва, категорія земель землі рекреаційного призначення», із земель, наданих раніше у користування ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, листом № 27/01-27 від 17.01.2018 року Затоківської селищної ради, а також листом від 26.01.2018 року з Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (т.1, а.с. 25-27, 29 -36).
Разом з тим, 05 червня 2015 року Затоківською селищною радою на І.ХІV-а сесії VІ скликання було винесено рішення № 2918 «Про передачу гр. ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 0,0999 га, кадастровий номер :02:003:0359 для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 » (т.1, а.с.24).
На підставі вказаного рішення державним реєстратором реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області за результатами розгляду документів, поданих ОСОБА_1 для оформлення права власності, видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 38639927 щодо земельної ділянки площею 0,0999 га для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстроване згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.06.2015 № 21857050.
У відповідності до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, станом на 28.12.2017 року власником земельної ділянки площею 0,0999 га за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення є ОСОБА_1 (т.1, а.с. 37-38).
Із Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку вбачається, що підставою для формування земельної ділянки площею 0,0999 га за адресою: АДРЕСА_1 стала технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, внаслідок чого на підставі такої технічної документації із земельної ділянки загальною площею 4,8 га, яка раніше перебувала у користуванні у користуванні ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 сформовано ряд земельних ділянок, в тому числі земельна ділянка відповідача ОСОБА_1 (т.1, а.с.26-28).
Листом № 10-15-0.3-1145/2-18 від 26.01.2018 року з Головного управління Держгеокадастру в Одеській області повідомлено, що за інформацією міськрайонного управління у Білгород-Дністровському районі та м. Білгород-Дністровському Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, державним кадастровим реєстратором управління здійснено державну реєстрацію земельних ділянок, в т.ч. і земельної ділянки площею 0,0999 га, кадастровий номер :02:003:0359, за технічними документаціями із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.
За інформацією міськрайонного управління у Білгород-Дністровському районі та м. Білгород-Дністровському Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, документації із землеустрою, на підставі яких здійснено державну реєстрацію зазначених земельних ділянок, в т.ч. і земельної ділянки площею 0,0999 га, кадастровий номер :02:003:0359, до державного фонду документація із землеустрою не надходила (т.1, а.с.36).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обгрунтовано вказав, що відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. За змістом ч. 1 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами регламентовано ст. 118 ЗК України.
Відповідно до ч.ч. 6-9 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу.
Після цього, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.
У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст. 186-1 цього Кодексу.

Таким чином, з метою отримання земельної ділянки безоплатно у власність громадянами має бути виготовлено та надано на погодження відповідний проект землеустрою.
Однак, як було встановлено судом першої інстанції, підставою для формування оспорюваної земельної ділянки стала технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, внаслідок чого на підставі такої технічної документації із земельної ділянки загальною площею 4,8 га, яка раніше перебувала у користуванні ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 , сформовано ряд окремих земельних ділянок, у тому числі земельна ділянка відповідача.
Статтею 19 ЗК України передбачено категорії земель, в тому числі й землі рекреаційного призначення.
За змістом ч.1 ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії земель здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Зокрема, приписами ст. 50 ЗК України передбачено, що землі рекреаційного призначення - це земельні ділянки, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.
Відповідно до ст. 51 ЗК України, до земель рекреаційного призначення залежать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих -таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації.
Тобто, землі рекреаційного призначення можуть використовуватись за різними видами цільового призначення, кожний з яких характеризується власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності, типами забудови, типами особливо цінних об`єктів.
Судом першої інстанції обгрунтовано встановлено, що земельна ділянка, яка перебувала у користуванні ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 площею 4,8 га мала цільове призначення: «для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення», а після поділу, в т.ч. на земельну ділянку площею 0,0999 га, кадастровий :02:003:0359, передавалась відповідачу ОСОБА_1 з цільовим призначенням: «для індивідуального дачного будівництва».
Проте, зміна виду цільового призначення (використання) земельної ділянки, встановленого законодавством та конкретизованого уповноваженим органом державної влади у рішенні про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку, потребує обов`язкового дотримання механізму такої зміни.

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд у постанові № 712/10864/16-а від 11.09.2018 року.

Зазначені обставини свідчать про те, що після поділу земельної ділянки, яка перебувала у користуванні ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , Затоківська селищна рада мала не передавати гр. ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,0999 га, кадастровий номер :02:003:0359, для індивідуального дачного будівництва, а розпорядитись цією земельною ділянкою відповідно до цього ж цільового призначення, тобто як будівництво об`єктів рекреаційного призначення.

Крім того, позивачем до позовної заяви надано копію листа Затоківської селищної ради від 17.01.2018 року № 27/01-27, з якого вбачається, що селищною радою детальний план території щодо вказаної земельної ділянки не розроблявся та не затверджувався, що свідчить про відведення спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 з порушенням вимог ч. 3 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», згідно якої у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється (т1, а.с.28).

Суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що виходячи з наведених положень законодавства при відведенні у власність земельної ділянки мають бути враховані вимоги містобудівної документації, якою у відповідності до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» має бути, зокрема детальний план території або план зонування.
Тобто, судом були обгрунтовано зафіксовані суттєві порушення у процедурі передачі спірної земельної ділянки відповідачу ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 посилався на відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, вказуючи при цьому, що прокурор був зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. Тобто, оскільки прокурором до позовної заяви не надано жодних доказів попереднього повідомлення Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міськради про звернення до суду з даним позовом, то на думку заявника апеляційної скарги зазначені обставини дають підстави стверджувати про невиконання прокурором імперативних вимог ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року.

Колегія суддів з цього приводу зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F. W. v. France) від 31.03.2005, заява № 61517/00, пункт 27).
Разом з тим, ЄСПЛ звертав увагу також на категорії справ, у яких підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у разі захисту інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси значного числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».
У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не стосуються сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечення обмеження повноважень і функцій прокурорів сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему здійснення кримінального правосуддя, водночас для виконання будь-яких інших функцій має бути засновано окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.
З урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.
Тобто, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).
Відповідно до ч. 1, абз. 1 ч. 3 та абз. 1 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч. 4 цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Аналіз наведених законодавчих положень дає підстави для висновку, що виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

В Постановах Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 806/1000/17 та від 10.05.2018 року у справі № 910/18283/17, викладено наступний правовий висновок:
«не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави».
Разом з тим, варто звернути увагу на позицію Верховного Суду, викладену 24.11.2020 року в його ухвалі у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду за № справи 805/430/18-а, адміністративне провадження №К/9901/58687/18, згідно якої прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду, прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
Виходячи з аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.
При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

Матеріально-правовим аспектом звернення до суду з відповідним позовом по даній цивільній справі є вибуття земель із комунальної власності, а подання відповідного позову саме прокурором обґрунтоване не визначеністю чинним законодавством суб`єкта контролю за законністю прийняття органом місцевого самоврядування рішень щодо відведення земельних ділянок з відповідними повноваженнями на звернення до суду з позовами.

Суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що органи Держгеокадастру можуть виконувати, зокрема, дві абсолютно різні функції, а саме:
1) функції розпорядника земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності від імені власника, яким є держава Україна, з усіма повноваженнями власника на захист права власності;
2) функції органу державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності.

З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка є комунальною власністю, та не є земельною ділянкою сільськогосподарського призначення та не належить до агропромислового комплексу, тому Держгеокадастр у цьому разі не наділений повноваженнями розпорядника з усіма повноваженнями власника на захист права власності, а надані законом функції державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства не наділяють Держгеокадастр правом звернення до суду з позовними вимогами, заявленими у цій справі.
Крім того, судом обгрунтовано враховані листи-звернення прокурора до ГУ Держгеокадастру в Одеській області за № 05/3-1-18 вих. та № 05/3-21 вих.18, з яких прокуратура Одеської області намагалось з`ясувати правомірність відведення спірної земельної ділянки у власність відповідача та зміни її цільового призначення (т.1, а.с.31).

Враховуючи, відсутність повноважного органу, на якого покладені функції державного нагляду (контролю) в частині дотримання земельного законодавства, в даному випадку прокурор правомірно звернувся до суду в якості позивача, з метою захисту інтересів держави.
При цьому суд правильно виходив із того, що за змістом положень ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування» Затоківська селищна є представницьким виборним органом місцевого самоврядування, який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення. Право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

У відповідності до ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.
За змістом ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Статтею 83 ЗК України передбачено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності.
Таким чином, суд дійшов правильного висновку про те, що підставою для набуття територіальною громадою в особі Затоківської селищної ради права комунальної власності на землю є безоплатна передача їй землі державою. Оскільки право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів, кожне порушення закону щодо безпідставного заволодіння комунальною власністю є порушенням державних інтересів.

Таким чином, оскільки ст. 121 ЗК України передбачено виключний перелік земель за цільовим призначенням, які можуть бути безоплатно передані громадянам у власність, суд дійшов правильного висновку про те, що земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення ОСОБА_1 було відведено не законно, а тому державний реєстратор на підставі поданих документів у відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.п. 20, 28, 44 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2013 № 868, мав прийняти рішення про відмову в державній реєстрації.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Костир Андрія Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повне судове рішення складено 05.12.2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра