ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/384/22 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Шевчук Г. М.,

за участі секретаря -Дідух М.Є.

та сторін -апелянта ОСОБА_1 та її адвоката Трач В.І.; представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Завадського В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/18598/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 грудня 2021 року, ухваленого суддею Ромазан В.В., повний текст рішення складено 11 грудня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, державний нотаріус Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Терещук Лілія Іванівна про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності, -

В С Т А Н О В И В:

у серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача державний нотаріус Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Терещук Л.І., у якому просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, серія та номер НАС 152536, видане 05.11.2015 року державним нотаріусом першої Тернопільської державної нотаріальної контори Терещук Л.І. на ім`я ОСОБА_2 , як спадкоємцю померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на 13/25 частини спадкового майна у будинковолодінні АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію права власності на зазначену частку майна, а також встановити факт спільного проживання її із померлою матір`ю ОСОБА_4 для прийняття частини спадщини після її смерті.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона є дочкою ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 та яка була інвалідом ІІ групи, страждала від психічного захворювання, потребувала постійного догляду та допомоги. У 1980 році вона забрала матір ОСОБА_4 за своїм місцем проживання у с. Грабовець Тернопільського району та з того часу вони проживали разом, вели спільне господарство. Вона опікувалась та доглядала за своєю матір`ю до її смерті. Встановлення зазначеного факту необхідне їй для прийняття спадщини.

Також зазначила, що померлій ОСОБА_4 належало 13/25 частин будинковолодіння АДРЕСА_1 . За життя, ОСОБА_4 не вчиняла заповіт, а тому спадкоємцем за законом після її смерті були її дочки: тобто вона - ОСОБА_1 та її сестра ОСОБА_3 (мати відповідача), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті матері ОСОБА_4 , ОСОБА_3 не зверталися до нотаріальної контори для прийняття спадщини. Відповідач ОСОБА_2 , який є сином сестри позивача ОСОБА_3 , після смерті своєї матері успадкував 13/25 житлового будинку АДРЕСА_1 , про що останньому 05.11.2015 року видано свідоцтво про право на спадщину, серія та номер: НАС 152536 державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Терешук Л.І.

Відтак позивач зазначила, що вона не має змоги отримати свідоцтво на спадкове майно після смерті своєї матері ОСОБА_4 , оскільки відповідач, як вважає ОСОБА_1 , без належних на те правових підстав вже оформив право власності на усе майно, яке йому належати не могло, чим позбавив її права на спадщину після смерті матері.

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Перша Тернопільська державна нотаріальна контора про встановлення факту постійного проживання її разом із спадкодавцем ОСОБА_4 у період з 1980 року по 30.03.1989 року на час відкриття спадщини на 13/25 частин будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29.04.2021 року об`єднано для спільного розгляду та вирішення в одне провадження цивільні справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача державний нотаріус Першої тернопільської державної нотаріальної контори Терещук Л.І. про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та скасування державної реєстрації права власності та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Перша тернопільська державна нотаріальна контора про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 грудня 2021 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, державний нотаріус Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Терещук Л. І., Перша Тернопільська державна нотаріальна контора про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності - відмовлено.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 квітня 2022 року скасовано заходи забезпечення позову, застосовані згідно ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 січня 2021 року у вигляді заборони ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ІПН НОМЕР_1 ) вчиняти будь-які дії щодо відчуження 13/25 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , який зареєстрований за ним на праві спільної часткової власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину НАС 152536, виданого 05.11.2015 року державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Терещук Л.І.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 грудня 2021 року та винести нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначила, що її докази щодо фактичних обставин справи, які вона надала суду, а також які були підтверджені показами свідків не були повністю досліджені, проаналізовані і враховані судом першої інстанції.

Після смерті матері, а ні вона, а ні її сестра ОСОБА_3 не відкрили спадкової справи і не оформили спадщину, так як мати наказувала, що сестра отримала батьківську частку, як даровизну, а її частка нехай буде тій з нас кому потрібно буде житло в подальшому і вони із сестрою це повинні вирішити між собою.

При житті сестра не оформила права власності на спірний житловий будинок а ні на 12/25 частки батька, а ні на 13/25 частки матері.

Отже, 12/25 частини будинковолодіння подарованих нею її сестрі, вона вважає її власністю, оскільки сестра при житті не оформила права власності. А 13/25 частки спірного будинковолодіння, яке ОСОБА_3 могла б оформити, якщо б була живою, після її смерті їй не могло належати, оскільки залишилося власністю їх матері. В зв`язку з цим ОСОБА_2 не міг успадкувати цю спірну частку, так як він є онуком ОСОБА_4 , а вона її дочка та ще й жива.

ОСОБА_1 вважає ОСОБА_2 негідним спадкоємцем, тому що він свідомо з умислом заволодів будинком, не надав своїй матері ОСОБА_3 необхідної допомоги коли вона перебувала в безпорадному стані через важку хворобу і не могла турбуватися про збереження свого життя. Своїми діями ОСОБА_2 причинив матері важкі страждання і муки, які можна порівняти з катуваннями (доведення її до діабетичної коми, утворення через поганий догляд пролежня діаметром 8 сантиметрів, рвоти кров`ю, відмова від госпіталізації) і в кінцевому результаті смерть.

29.01.2014 року відносно ОСОБА_2 відкрите кримінальне провадження за ч. 1 ст. 135 КК України досудове слідство по якій на даний час ще триває.

Враховуючи вищевикладені обставини справи вважає, що в матеріалах справи є всі належні та допустимі докази щодо спільного проживання її зі спадкодавцем, своєю матір`ю ОСОБА_4 , на час відкриття спадщини, а також докази того, що відповідач ОСОБА_2 навмисно не допускав її до фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Дані обставини справи судом першої інстанції не взяті до уваги, що призвело до винесення судом помилкового і несправедливого рішення.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому зазначив, що апелянтка не прийняла спадщину, а саме 13/25 частини будинку по АДРЕСА_1 , оскільки не проживала в ньому та вчасно не вступила в управління та володіння спадковим майном після смерті ОСОБА_4 .

Характер відносини ОСОБА_1 із матір`ю зводився лише до періодичних відвідувань.

Щодо звинувачень ОСОБА_1 у протиправній поведінці ОСОБА_2 , то дані твердження є особистою думкою позивачки, яка вороже налаштована щодо нього та які жодними доказами не підтвердженні, в тому числі і тими, що подані самою ОСОБА_1 . Крім того вони ніякого відношення до справи не мають.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її адвокат Трач В.І. апеляційну скаргу підтримали з мотивів, викладених в ній.

Представник ОСОБА_2 адвокат Завадський В.М. апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнав, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

ОСОБА_2 та представник Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Терещук Л.І. в судове засідання не з`явились, подавши заяви про розгляд справи у їх відсутність.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності ОСОБА_2 та представника Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Терещук Л.І.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що законодавством, яке діяло на час відкриття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , тобто станом на 30.03.1989 року не передбачено способу захисту спадкових прав шляхом встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та доказів, які б підтверджували факт прийняття нею спадщини на 13/25 частини спірного будинковолодіння після смерті матері не представлено, а також відсутні докази щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 .

З таким висновком суду погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Згідно з п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 04.06.2009 р. та довідкою № 222 від 12.04.2005 року, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції (т. 1 а.с. 11-12)

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є рідними сестрами, що підтверджується рішенням Тернопільського міськрайонного суду № 607/15156/13-ц від 06.09.2013 р. за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин, яке набрало законної сили (т.1, а.с. 15).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивачки ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 30.06.2009 року (т.1, а.с.13).

ОСОБА_4 на праві власності належало 13/25 частини житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі рішення народного суду міста Тернополя від 31 серпня 1965 року.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері не зверталися.

Згідно інформаційної довідки № 37651865 від 17.06.2014 року у спадковому реєстрі відсутня інформація про відкриття спадкової справи після смерті ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_3 , яка була сестрою позивачки та дочкою ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 (т.1, а.с.61).

17 червня 2014 року ОСОБА_2 звернувся у першу Тернопільську державну нотаріальну контору із заявою про відкриття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 .

Першою Тернопільською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу за 378/2014 (т. 1, а.с. 60- 69).

Після смерті ОСОБА_3 спадщину прийняв її син відповідач ОСОБА_2 , якому 05 листопада 2014 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом серії НАС152536 на 13/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належала померлій гр. ОСОБА_4 , на підставі рішення народного суду міста Тернополя від 31.08.1965 року, спадкоємцем якої була її дочка ОСОБА_3 , яка спадщину прийняла, але не оформила своїх прав.

На підставі зазначеного свідоцтва 05.11.2015 року було здійснено державну реєстрацію на 13/25 частин будинковолодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , зареєстровану державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Терещук Л.І., номер запису 11910705.

ОСОБА_1 зверталася до нотаріальної контори для прийняття спадщини після смерті матері, однак їй було відмовлено у цьому, оскільки остання пропустила строк для прийняття спадщини, встановлений ст. 1270 ЦК України, що стверджується інформацією наведеній у листі Першої Тернопільської державної нотаріальної контори №1595/01-16 від 06.05.2016 року.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 була інвалідом II групи, потребувала постійного піклування, будучи зареєстрованою в м. Тернополі фактично проживала однією сім`єю із своєю дочкою ОСОБА_1 . В селі Грабовець, Тернопільського району, Тернопільської області, яка доглядала її до смерті, за свої кошти похоронила та поставила надгробний пам`ятник на кладовищі (довідка, видана Великогаївською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області від 29.12.2016 року № 113). Даний факт підтверджено показами свідків у суді першої інстанції ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жителька АДРЕСА_3 перебувала на стаціонарному лікуванні в умовах КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР з діагнозом: шизофренія, параноїдна форма в періоди з 18.01.1982 року по 12.02.1982 року та з 15.03.1985 року по 27.04.1985 року (довідка КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради від 19.04.2021 року №03-7/1466) (т.1, а.с. 260).

ОСОБА_1 не має зареєстрованого нерухомого майна у місті Тернополі. Раніше їй належала квартира АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 16.05.1997 року та згідно розпорядження органу приватизації від 16.05.1997 року була продана 30.05.1997 року (відповідь ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» від 16.02.2021 року №160/07-2)

ОСОБА_1 зареєстрована та проживає з 21.02.1998 року і по даний час за адресою: Тернопільська область, Тернопільський район, село Грабовець (довідка відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Тернопільській області від 16.04.2021 року № 804).

Згідно з пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до роз`яснень, даних в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" № 7 від 30.05.2008 року, відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилась до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

З огляду на вищезазначені нормативні положення, норми ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але була прийнята спадкоємцями після 1 січня 2004 року, а якщо спадщина була прийнята до 1 січня 2004 року - застосовуються норми ЦК УРСР 1962 року.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , тому до правовідносин, які виникли із спадщини, яка відкрилась після її смерті, застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року.

Згідно із ст. 525 ЦК УРСР 1962 року, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений у статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

В силу вимог ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Таким чином, відповідно до вимог ст. 529 ЦК УРСР, спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 були її дочки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_4 спадкова справа не заводилась, оскільки із заявами до нотаріальної контори ніхто із спадкоємців не звертався, що не заперечується ОСОБА_1 .

В силу вимог ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковий майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до вимог пункту 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 45/5 від 31.10.1975 року, яка діяла на час відкриття спадщини, тобто станом на 30 березня 1989 року, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Спадкоємець, якому за рішенням суду строк на прийняття спадщини продовжений, повинен у межах строків, встановлених статтею 549 ЦК УРСР, одержати свідоцтво про право на спадщину чи прийняти спадщину шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном або шляхом подачі нотаріальному органові за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно із пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

В постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року (справа №167/281/16-ц) висловлена правова позиція з якої витікає, що під час розгляду питання обґрунтованості вимог про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, суд має встановити чи мали місце порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, чи уповноважений приватний нотаріус на вчинення такої нотаріальної дії, як видача свідоцтва про право на спадщину, а також чи мала особа право на спадкування, чи отримано спадкоємцем спадщину, чи стосується прав та інтересів третіх осіб видача спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Як вбачається із матеріалів спадкової справи № 378/2014 майна померлої ОСОБА_3 , а саме довідки, виданої ПП «Східний масив» від 11.06.2014 року № 243, ОСОБА_4 проживала та була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 17.09.1965 року. Разом із нею у вказаному будинковолодінні були зареєстровані ОСОБА_3 із 13.06.1973 року, а з 22.05.1998 року - відповідач ОСОБА_2 ..

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що мати відповідача ОСОБА_3 фактично вступила в управління спадковим майном після смерті своєї матері ОСОБА_4 , не оформивши при цьому своїх спадкових прав за життя, так як постійно проживала та була зареєстрована у спадковому будинку матері по АДРЕСА_1 .

Голослівними є посилання ОСОБА_1 на те, що оскільки ОСОБА_3 спадщину після смерті матері на належну їй 13/25 частки не оформляла, була позбавлена права власності на цю частку, а тому ОСОБА_2 як син ОСОБА_8 не мав права на спадщину після смерті матері, оскільки спростовуються вище викладеними обставинами та матеріалами справи.

Також суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про те, що ОСОБА_1 після смерті матері ОСОБА_4 у відповідності до вимог статті 549 ЦК України (в редакції виникнення спірних правовідносин) фактично не вступила в управління або володіння спадковим майном матері.

Матеріали справи цих доказів не містять.

Матеріалами справи встановлено, що право власності на 12/25 частини спірного будинковолодіння були визнані за ОСОБА_3 в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_3 на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 19.11.2014 року, яке набрало законної сили.

Таким чином, на час смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 була власником 13/25 частини спірного будинковолодіння на законних підставах, які й були успадковані її сином ОСОБА_2 .

Враховуючи нижченаведене, колегія суддів прийшла до висновку, що ОСОБА_1 ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суду не довела належними та допустимими доказами, що ОСОБА_2 неправомірно прийняв спадщину після свої матері ОСОБА_3 .

Що ж стосується підстав позову та апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 , як син померлої ОСОБА_3 , не гідний своєю поведінкою приймати спадщину після її смерті, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки це не є правовою підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину та скасування державної реєстрації права власності недійсним. Долученні до матеріалів справи ОСОБА_1 документи щодо хвороби її сестри не впливають на правильний висновок суду. Крім того, в суді встановлено, що ОСОБА_1 має неприязні відносини із ОСОБА_2 із-за спірного будинку.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційній інстанції покласти на сторони в межах ними понесеними у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 грудня 2021 року - без зміни.

Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційній інстанції покласти на сторони в межах ними понесеними.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 липня 2022 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун Г.М. Шевчук