КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/6309/2022 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 липня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Приходька К.П., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 грудня 2021 року та додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення майнової шкоди, -

УСТАНОВИВ:

у грудні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що він є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

З розташованої вище квартири АДРЕСА_2 , за вказаною адресою, яка належить відповідачу по справі ОСОБА_1 на праві власності, з вини відповідача відбуваються систематичні залиття квартири АДРЕСА_3 , факти залиття квартири, зокрема, туалету, кухні та однієї з кімнат, які зафіксовані відповідними актами комісії Житлово-експлуатаційної дільниці № 7 від 13 грудня 2019 року, 13 лютого 2020 року та 29 травня 2020 року.

В результаті залиттів, що сталися з вини відповідача, в квартирі АДРЕСА_3 з`явилися пліснява, грибок, корозія на трубі стояка, плями, потьоки, ржавіння конструкції, відставання кахлю в місцях протікання, також неодноразово була залита люстра, що призводить до замикання проводки.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 8011,00 грн. майнової шкоди, 5000,00 грн. моральної шкоди та судові витрати в розмірі 9 735,40 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 грудня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду у розмірі 8011,00 грн., моральну шкоду - 5000,00 грн., судові витрати у розмірі 8894,60 грн., судовий збір у розмірі 2202,80 грн., а всього 24108 ,40 грн.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 грудня 2021 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмір 7 000,00 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду від 10 грудня 2021 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції не правильно застосував ст. 322 ЦК України, оскільки позивач не посилається на ту обставину, що відповідач особисто винен у залитті квартири, а в актах про залиття від 13 грудня 2019 року, 13 лютого 2020 року та 29 травня 2020 року вказано, що залиття квартири АДРЕСА_3 сталися з вини сина відповідача, що, також, підтвердила свідок ОСОБА_4 .

Вказує, що суд ухвалив рішення про задоволення позову з огляду на те, що обов`язок відшкодування шкоди грунтується на приналежності ОСОБА_5 на праві власності квартири АДРЕСА_2 , що і є підставою для виникнення у останнього зобов`язання відшкодувати спричинену залиттям шкоду,однак у сторінє лише правовідносини співвласників будинку.

Крім того, апелянт звертає увагу суду на ту обставину, що актами про залиття квартири від 13 грудня 2019 року, 13 лютого 2020 року та 29 травня 2020 року не встановлено дати залиття, вони не містять повідомлення диспетчеру виконавця послуг з утримання будинку та прибудинкової території керуючої компанії з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва, що уповноважена приймати повідомлення про залиття, акти, також, не містять дату розпорядження начальника ЖЕД-7 Бузінського О.В. про створення комісії для обстеження.

Апелянт зазначає, що надані позивачем Акти про залиття від 13 грудня 2019 року, 13 лютого 2020 року та 29 травня 2020 року, візуально - написані в один день. Вважає, що причиною подання штучного позову є неприязні відносини зі сторони позивача.

На думку апелянта, судом першої інстанції надано неправильну оцінку письмовому доказу, а самезвіту про оцінку ринкової вартості права вимоги відшкодування збитку, заподіяного, квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і майну, що знаходиться в ній на момент залиття, який не підтверджує факт проведення 20 червня 2020 року обстеження об`єкту оцінки - квартири АДРЕСА_3 оцінювачем ФОП ОСОБА_7 , оскільки обстеження проводилось за замовлення гр. ОСОБА_8 , а не позивача, світлини, що є складовою звіту не є інформативними, бо на них відсутні дані про дату та місця фіксації, а вихідними даними Звіту є Акти, що не відтворюють обставин залиття, підсумкова вартість об`єкту оцінки визначена оцінювачами без зазначення, якими саме оцінювачами витратним підходом без зазначення виду витратного підходу.

Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, останній звертає увагу в апеляційній скарзі на те, що позивачем не підтверджено ніякими доказами завдання позивачу моральної шкоди, а стягнення з ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, є безпідставним, оскільки надані докази щодо витрат не містять відомостей про обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості в розумінні ст. 137 ЦПК України.

07 лютого 2022 року на адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла апеляційна скарга на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 грудня 2021 року, в якій останній, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви позивача про стягнення з ОСОБА_1 понесених ОСОБА_2 судових витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката.

Відповідач вказує на те, що суд першої інстанції в порушення вимог ст. ст. 246, 270 ЦПК України ухвалив додаткове рішення за відсутності заяви позивача про поважність причин не подання доказів понесених витрат.

23 червня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 грудня 2021 року, в якому позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив обґрунтований тим, що саме на власника покладається обов`язок відшкодування шкоди, заподіяної у зв`язку з використанням належного йому майна. Крім того, у відзиві вказано, що на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.

23 червня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 грудня 2021 року, в якому позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що в судовому засіданні 10 грудня 2021 року представник позивача зробила заяву про те, що докази витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді будуть надані протягом 5 днів після ухвалення рішення, що й було зроблено.

Інших відзивів на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надійшло.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частини 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржувані рішення суду зазначеним вимогам закону відповідають.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що співвласниками квартири АДРЕСА_4 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 18 березня 2005 року (а.с. 13).

Відповідач по справі ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_5 , що підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27 липня 2020 року (а.с. 16).

13 грудня 2019 року комісією у складі інженера Гуменної О.М , майстра технічної дільниці №2 ОСОБА_4 , слюсаря-сантехніка Думенка В.П. призначеної начальником ЖЕД №7 Бузінським О.В. було обстежено квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

За наслідками огляду був складений Акт обстеження від 13 грудня 2019 року, яким встановлено, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , туалет площею- 1,1 кв.м. у якому стеля- побілка, виявлено плями залиття до 0,5 кв.м., стіна - побілка, виявлено плями залиття до 0,5 кв.м. та зроблено висновки комісії: при обстеженні було виявлено, що залиття відбулося з вище розташованої кв. АДРЕСА_2 внаслідок змін в проекті прокладання внутрішньобудинкових мереж водопостачання та водовідведення, а саме туалетна кімната перенесена в кладову. При візуальному огляді виявлено вологі сліди затікання на підлозі, в приміщенні, куди перенесено санвузол (а.с. 17).

13 лютого 2020 року комісією у складі інженера Гуменної О.М , майстра технічної дільниці №2 ОСОБА_4 , слюсаря-сантехніка Думенка В.П. призначеної начальником ЖЕД №7 Бузінським О.В. було обстежено квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

За наслідками огляду був складений Акт обстеження від 13 лютого 2020 року, яким встановлено, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 площею- 6,0 кв.м. у якій стеля- шпалери, виявлено плями залиття по всій площі, стіна - біля вікна спостерігається відшарування 2-х плиток та зроблено висновки комісії: при обстеженні було виявлено, що залиття відбулося що залиття відбулося з вище розташованої кв. АДРЕСА_2 внаслідок халатного відношення до сантехнічного обладнання та інженерних мереж, а саме, вирвало шланг водовідведення з пральної машини (а.с. 18).

29 травня 2020 року комісією у складі інженера Гуменної О.М , майстра технічної дільниці №2 ОСОБА_4 , слюсаря-сантехніка Думенка В.П. призначеної начальником ЖЕД №7 Бузінським О.В. було обстежено квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

За наслідками огляду був складений Акт обстеження від 29.05.2020 року, яким встановлено, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , кімната площею- 13,5 кв.м у якій стіна - шпалери, виявлено плями залиття до 5-кв.м. та зроблено висновки комісії: при обстеженні було виявлено, що залиття відбулося що залиття відбулося з вище розташованої кв. АДРЕСА_2 внаслідок проведення ремонтних робіт вищезазначеної квартири (а.с. 19).

Відповідно до звіту суб`єкта оціночної діяльності « ОСОБА_7 » від 20 червня 2020 року вартість майнового збитку, завданого позивачу, як власнику квартири за адресою: АДРЕСА_1 становить 8 011,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для стягнення з відповідача матеріальної шкоди, що завдані ним у зв`язку із залиттям квартири АДРЕСА_4 , в розмірі в розмірі 8 011,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції, враховуючи вимоги розумності і справедливості, характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступінь вини відповідача, які завдали моральної шкоди позивачам, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 5 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок залиття квартири.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЖК України громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію.

Статтею 151 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (квартиру), зобов`язані забезпечити його схоронність, проводити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені цивільним законодавством.

Відповідно до Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою КМУ від 24 січня 2006 року №45, власники квартир зобов`язані використовувати приміщення житлового будинку за призначенням, забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень та технічного обладнання; не допускати виконання робіт та інших дій, що викликають псування приміщень, приладів та обладнання будинку, порушують умови проживання громадян.

Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування в повному обсязі. У ч.2 цієї статті зазначається, що збитками є втрати, яких особа зазнала, у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Так, відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

У зазначеній нормі права, яка встановлює загальні підстави відшкодування шкоди в рамках деліктних (позадоговірних) зобов`язань, під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається в зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Шкода це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки завдана шкода (реальна шкода та упущена вигода) відшкодовується в повному обсязі.

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач у свою чергу повинен довести наявність шкоди та її розмір.

Статтею 1192 ЦК України визначені способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого. З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з частиною 1статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Факт залиття квартири, співвласником якої є позивач, з вини відповідача та розмір завданої шкоди підтверджується письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, а саме: актами від 13 грудня 2019 року, 13 лютого 2020 року та 29 травня 2020 року про залиття квартири, звітом суб`єкта оціночної діяльності « ОСОБА_7 » від 20 червня 2020 року про вартість майнового збитку, що виникли внаслідок залиття квартири та додатками до нього.

Відповідачем не спростовано презумпцію його вини у заподіянні шкоди майну позивача та не надано доказів того, що шкода була спричинена саме не з його вини.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 522/22726/15-ц (провадження № 61-25847св18).

Доводи апеляційної скарги про відсутність вини відповідача ОСОБА_1 у заподіянні шкоди відхиляються апеляційним судом як недоведені, оскільки у акті від 13 грудня 2019 року зазначено, що залиття квартири АДРЕСА_6 внаслідок змін в проекті прокладання внутрішньобудинкових мереж водопостачання та водовідведення, у акті від 13 лютого 2020 року зазначено, що залиття квартири АДРЕСА_3 відбулося з вище розташованої кв. АДРЕСА_2 внаслідок халатного відношення до сантехнічного обладнання та інженерних мереж, у акті від 29 травня 2020 року зазначено, що залиття квартири АДРЕСА_3 відбулося з вище розташованої внаслідок проведення ремонтних робіт кв. АДРЕСА_2 .

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що акти про залиття є неналежними доказами наявності вини відповідача у залитті квартири співвласником якої є позивач, колегія суддів вважає зазначити наступне.

Відповідно до п.2.3.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 №76 «Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій» у разі залиття, аварії квартир складається відповідний акт, форма якого передбачена додатком № 4.

Згідно Додатку №4 в акті повинні бути відображені: дата складання акту (число, місяць, рік); прізвища, ініціали та займані посади членів комісії; прізвище, ім`я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, що зазнала шкоди; адреса квартири, поверх, форма власності; прізвище, ім`я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, з вини якого сталося залиття; адреса квартири, поверх, форма власності; характер залиття та його причини; завдана матеріальна шкода (обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість); висновок комісії щодо встановлення вини особи, що вчинила залиття.

Як вбачається з актів про залиття від 13 грудня 2019 року, 13 лютого 2020 року та 29 травня 2020 року вони за формою та змістом відповідають вимогам вказаного Додатку №4, у них відображено: дату складання акту, склад комісії, місце залиття, конкретні пошкодження квартири, висновки та причини залиття.

Доказів того, що залиття квартири АДРЕСА_3 , відбулося з вини інших осіб та як наслідок відповідальність за спричинену шкоду має бути покладена не на відповідача, останнім суду не надано.Будь-яких доказів на спростування зазначених у актах відомостей про події залиття, причини та обсяги пошкоджень апеллянт не надав.

При цьому, обов`язковогоскладення акту безпосередньо у момент залиття Правила не вимагають.

З огляду на викладене, доводи про те, що акти про залиття не є належнимдоказом у справі, зводяться до незгоди із письмовими доказами.

При цьому, слід зазначити, щоакт є первинним документом, що засвідчує факт певної події.

Таким чином, відповідач не спростував доказами відсутність своєї вини у залитті квартири АДРЕСА_3 , клопотання про проведення відповідних судових експертиз, зокрема, на предмет визначення причин залиття квартири позивача та визначення розміру завданого збитку в суді апеляційної інстанції не заявляв та не надав інших доказів на підтвердження його заперечень, хоча це є його процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди.

Встановивши, що ОСОБА_2 довів завдану йому шкоду, протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між ними, що призвело до залиття квартири позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що завдані позивачу збитки викликані залиттям квартири підлягають відшкодуванню у розмірі 8011,00 грн. відповідно до звіту про оцінку ринкової вартості, складеного суб`єктом оціночної діяльності « ОСОБА_7 » від 20 червня 2020 року, що діє на підставі сертифіката суб`єкта оціночної діяльності № 650/19 від 16 серпня 2019 року.

При цьому, доводи апеляційної скарги про те, що замовлення обстеження здійснено не позивачем, а іншою особою, не змінює об`єкту оцінки, а саме квартири АДРЕСА_4 .

Доводи апеляційної скарги про те, що звіт, на підставі якого було визначено матеріальну шкоду, не може бути прийнятий до розгляду, як належний доказ, колегія судів відхиляє, оскільки він складений суб`єктом оціночної діяльності - ФОП ОСОБА_7 , що діє на підставі сертифіката суб`єкта оціночної діяльності № 650/19 від 16 серпня 2019 року року, що підтверджує кваліфікацію за напрямком: оцінка об`єктів у матеріальній формі.

Отже, звіт про оцінку ринкової вартості, що виникли внаслідок залиття, квартири розташованої АДРЕСА_3 , як письмовий доказ що містить інформацію щодо предмета доказування є належним та допустимим доказом обставинам, на які посилається позивач обґрунтовуючи розмір матеріальної шкоди.

Щодо доводів відповідача про неправомірне стягнення з нього на користь ОСОБА_2 моральної шкоди, судова колегія хоче зазначити наступне.

Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вказано в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова Пленуму ВСУ №4) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. (п.9 Постанови Пленуму ВСУ №4).

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

На підтвердження протиправності дій відповідача з приводу неодноразового залиття квартири, що є обов`язковим при з`ясуванні підстав відшкодування заподіяних збитків, позивачем надано суду достатню кількість доказів, яким підтверджується вина відповідача.

Враховуючи те, що позивач довів протиправність дій відповідача, судом першої інстанції на законних підставах стягнуто 5000,00 грн. для відшкодування моральної шкоди.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі, про те що надані позивачем документи, на підтвердження судових витрат на правничу допомогу, не містять відповідні докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості в розумінні ст. 137 ЦПК України, суперечить матеріалам справи, оскільки позивачемдодані: договір про надання правничої допомоги від 01 червня 2020 року, дві додаткових угоди до нього від 01 березня 2021 року та 31 березня 2021 року, попередні (орієнтовні) розрахунки суми судових витрат, як тих, що позивач вже поніс на момент подання документів, так і тих, що очікував понести в подальшому у зв`язку з розглядом справи, квитанцію до прибуткового касового ордеру про сплату витрат на правничу допомогу.

Вказані документи визначають обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість, яка є фіксованою, що передбачено ч. 2 ст. 30Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у даній справі судом неправомірно стягнуто з відповідача судові витрати, є необґрунтованими, оскільки рішення ухвалено з дотриманням положень, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України.

З приводу поданої ОСОБА_1 07 лютого 2022 року апеляційної скарги на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 грудня 2021 року судова колегія хоче зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктами 1,4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частинами 2, 3 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічні висновки викладені у постановіВерховного Суду у справі №922/445/19 від 03 жовтня 2019 року.

Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення витрат на правову допомогу та обґрунтованості таких витрат, колегія суддів враховує наступне.

У п.п. 113-117 рішення ЄСПЛ у справі «Бєлоусов проти України» від 07 листопада 2013 року, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що навіть у разі не сплати заявником адвокатського гонорару на час розгляду справи, витрати за цим гонораром є «фактично понесеними», оскільки заявник має сплатити такий гонорар згідно із договірними зобов`язаннями.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року по справі 755/9215/15-ц ВП ВС роз`яснила, що положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» 536/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем суду першої інстанції надано: договір про надання правничої допомоги від 01 червня 2020 року (а.с. 93-94), додаткову угоду до договору про надання правничої допомоги від 01 березня 2021 року (а.с. 118) та квитанцію до прибуткового касового ордеру від 13 грудня 2021 року у розмірі 7 000,00 грн.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справ вбачається, що в судовому засіданні 10 грудня 2021 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_12 зробила заяву, що докази витрат позивача на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді будуть надані протягом 5 днів після ухвалення рішення.

Крім того, поважність причин подання вказаних доказів після рішення суду існує і вона прямо передбачена укладеним між позивачемта адвокатом договором - гонорар якого залежить від кількості судових засідань.

14 грудня 2021 року ОСОБА_2 подано заяву про ухвалення додаткового рішення разом із квитанцією серія 12 АААЛ916447, з якої вбачається, що останнім було сплачено 7000,00 грн. за участь адвоката Адвокатського об`єднання «Юридична консультація Святошинського району м. Києва» згідно попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат за участь в судових засіданнях (24.03.2021, 20.04.2021, 10.06.2021, 26.07.2021,19.10.2021, 26.11.2021, 10.12.2021).

Посилання в апеляційній скарзі відповідача на те, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 грудня 2021 року з останнього вже було стягнуто витрати на професійну правничу допомогу не заслуговують на увагу, так як зазначеним рішенням з відповідача стягнуто витрати, які були фактично понесені та сплачені позивачем відповідно до попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат, що квитанцією серія 12 АААМ419379, з якої вбачається, що останнім було сплачено 5900,00 грн. на рахунок Адвокатського об`єднання «Юридична консультація Святошинського району м. Києва»(гонорар за правничу допомогу у підготовці документів щодо стягнення з ОСОБА_1 майнової та моральної шкоди).

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на правничу допомогу.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що додаткове рішення суду першої інстанції від 24 грудня 2021 року є правильним, підстав для йо скасування в апеляційній скарзі не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для задоволення позовних вимог є законними і обґрунтованими, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону, тому підстав для скасування рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 грудня 2021 року та додаткового рішення Святошинського районного суду м. Києвавід 24 грудня 2021 рокуколегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

30 червня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду надійшла заява від ОСОБА_2 в якій останній просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь витрати, понесені ним, у зв`язку з оплатою професійної правничої допомоги при розгляді апеляційним судом апеляційних скарг ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 грудня 2021 року та на додаткове рішення Святошинського районногосуду м. Києва від 24 грудня 2021 року.

До заяви долучено: договір про надання правничої допомоги від 06 червня 2022 року, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, детальний опис робіт, виконаних під час надання правової допомоги за договором б/н від 06 червня 2022 року, квитанцію серія 12 АААМ419402, з якої вбачається, що останнім було сплачено 4500,00 грн. на рахунок Адвокатського об`єднання «Юридична консультація Святошинського району м. Києва» (гонорар за правничу допомогу у справі №75923552/20 при апеляційному розгляді).

Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені останнім судові витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду апеляційних скарг в суді апеляційної інстанції в розмірі 4500,00 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районногосуду м. Києва від 10 грудня 2021 року залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 грудня 2021 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 грудня 2021 року залишити без задоволення.

Додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 грудня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4500,00 грн. (чотири тисячі п`ятсот гривень).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Реквізити сторін:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_7 , ІПН: НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_8 , ІПН:НОМЕР_2 .

Повний текст постанови складено 07 липня 2022 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

К.П. Приходько