Справа № 466/8017/21
Провадження № 2/463/287/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року Личаківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді: Стрепка Н.Л.,

з участю секретаря судових засідань: Онишкевича О.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції в м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби у Львівській області про відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

2 вересня 2021 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовною заявою до відповідачів про відшкодування моральної шкоди, в якій просить суд стягнути з Держави Україна через Головне управління Державної казначейської служби у Львівській області за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 20000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивує тим, що 15 січня 2021 року о 11 годині 50 хвилин на автодорозі М06 Київ-Чоп 610 км 300 м транспортний засіб Renault Master д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 , зупинили працівники поліції. У відповідь на запитання позивача про причину зупинку, було повідомлено про вимкнене ближнє світло фар поза межами населеного пункту. В ході спілкування було висунено вимогу працівниками поліції надати посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб та поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. На висловлену вимогу позивача надати для ознайомлення матеріали справи, а саме відеозапис порушення Правил дорожнього руху, працівники поліції відмовили та вказали, що дане право зможе позивач реалізувати при оскарженні постанови в судовому порядку. Вважає, оскільки йому не було надано доказів вчинення адміністративного правопорушення в нього не виникло обов`язку пред`являти посвідчення водія та інші затребуванні документи. В подальшому працівники поліції силою відкрили двері автомобіля витягли силою позивача з автомобіля, підвищували голос і вдарили позивача, внаслідок чого позивач зазнав забою голови. Крім того, старший лейтенант ОСОБА_3 почав знімати позивача на телефон, хоча він від цього відмовлявся. Потім його повідомили про затримання, однак не дали можливості повідомити адвокати чи родичів.

В подальшому інспектор патрульної поліції Чеховський М.В. виніс відносно нього постанову про адміністративне правопорушення серії БАА № 113607 від 15 січня 2021 року, відповідно до якої його було звинувачено в тому, що 15 січня 2021 року о 11 годині 50 хвилин на автодорозі М06 Київ-Чоп 610 км 300 м водій керував транспортним засобом без увімкненого світла фар поза населеними пунктом і не пред`явив посвідчення водія, чим порушив п. 2.1а ПДР України. Накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 гривень. Вказану постанову він оскаржив у встановленому законом порядку і рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 лютого 2021 року в справі № 466/521/21 вказану постанову визнано протиправною та скасовано. Внаслідок протиправного притягнення до адміністративної відповідальності йому була заподіяна моральна шкода, для відшкодування якої він звернувся із даним позовом до суду. Заподіяння моральної шкоди полягало в зухвалому ставленні поліцейських до нього як людини і громадянина, що визвало сильні душевні страждання та страх в майбутньому бути безпідставно зупиненим поліцейськими та знову зазнати нелюдського відношення та страждань. Крім того, моральна шкода полягає в спричинених моральних переживаннях, зумовлених страхом бути повторно притягнутим до відповідальності працівниками поліції з тих самих підстав, а також необхідністю доводити спочатку працівнику поліції свою невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, а потім у судових засіданнях доводити протиправність рішення про притягнення його до адміністративної відповідальності, у порушенні нормального способу життя, оскільки він був змушений шукати адвоката для представництва власних інтересів у суді, а також підлаштовувати особистий час для зустрічей зі своїм захисником та для відвідування судових засідань у справі. З урахуванням вимог розумності та справедливості, а також характеру вчиненого правопорушення, глибини його душевних переживань та ступеня порушення його нормального способу життя, тривалістю розгляду справи, моральними та фізичними переживаннями, а також враховуючи заподіяння йому фізичної шкоди та чинення психологічного тиску зі сторони поліцейських на нього, вважає, що йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 20000 гривень.

Позовна заява надійшла до Шевченківського районного суду м. Львова 2 вересня 2021 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 3 вересня 2021 року матеріали позовної заяви скеровано за підсудністю на розгляд Личаківського районного суду м. Львова.

Матеріали позову надійшли до Личаківського районного суду м. Львова 23 вересня 2021 року.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 24 вересня 2021 року, прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження в судове засідання.

1 листопада 2021 року на адресу суду надійшов відзив відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, відповідно до якого в задоволенні позову просить відмовити, оскільки будь-яких спільних прав чи обов`язків у Головного управління казначейства, як державного органу, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів та органів по відношення до позивача немає. Зазначає, що заявник не обґрунтував та не надав належні докази на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі заявник оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Також позивач не надав до суду обґрунтований розрахунок суми, яку він просить стягнути, а тому вважає, що відсутні належні докази завдання моральної шкоди. Крім того, вказує, що казначейство лише здійснює обслуговування казначейського рахунку і жодним чином не розпоряджається коштами на ньому.

8 листопада 2021 року від позивача надійшла відповідь на вказаний відзив в якій вказує, що просить стягнути з Держави Україна через Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 20000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, а тому вимог до казначейської служби в нього немає. Зазначає, що заподіяння моральної шкоди полягало у спричиненні моральних переживань зумовлених страхом бути повторно зупиненим працівниками поліції з тих самих підстав, нанесенню позивача та його речам пошкоджень, відмові від надання первинної медичної допомоги, а також необхідність доводити спочатку працівнику поліції свою невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, а потім у судових засіданнях доводити протиправність рішення про притягнення до адміністративної відповідальності; у порушенні нормального способу життя. Після події 15 січня 2021 року довго відновлював свій фізичний і моральний стан. Просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

15 листопада 2021 року від представника відповідача Департаменту патрульної поліції в м. Києві Доскоч К.Р., яка діяла на підставі довіреності від 30 грудня 2020 року, надійшов відзив на позов, відповідно до якого в задоволені такого просить відмовити, оскільки рішенням Шевченківського районного суду м. Львова в справі № 466/521/21 провадження в справі про адміністративне правопорушення закрито не з реабілітуючи підстав. Скасування рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності в судовому порядку не свідчить про наявність вини заподіяння моральної шкоди позивачу. Факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральну шкоду. Вважає, що позивачем не доведено факт спричинення йому моральної шкоди.

Розгляд справи в судовому засіданні 24 листопада 2021 року було відкладено у зв`язку з неявкою в таке сторони позивача.

1 грудня 2021 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив Департаменту патрульної поліції в м. Києві від представника позивача адвоката Болтіка А.С., який діяв на підставі ордера серії ПТ № 217506 від 28 травня 2021 року, відповідно до якої вказує, що Шевченківським районним судом м. Львова в рішенні від 19 лютого 2021 року встановлено, що прийняте рішення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності є необґрунтованим, за відсутності достатніх даних про вчинення правопорушення. Заподіяння моральної шкоди полягало у спричиненні моральних переживань зумовлених страхом бути повторно зупиненим працівниками поліції з тих самих підстав, нанесення позивачу та його речам пошкоджень, відмови в надання первинної медичної допомоги, а також необхідність доводити спочатку працівнику поліції свою невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, а потім у судових засіданнях доводити протиправність рішення про притягнення до адміністративної відповідальності; у порушенні нормального способу життя. Вказує, що докази спричинення моральної шкоди подано разом з позовом, в тому числі відеозапис подій 15 січня 2021 року. Просив позов задовольнити.

В судовому засіданні 28 грудня 2021 року прийнято описані вище відзиви та відповіді на такі та оголошено перерву з метою забезпечення прав відповідачів подачі заперечення.

В судовому засіданні 22 лютого 2022 року позивач позов підтримав з мотивів викладених в самому позові та відповідях на відзив, просив позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача Департаменту патрульної поліції в м. Києві Козицька К.Р., яка діяла на підставі довіреності від 24 січня 2022 року в судовому засіданні 22 лютого 2022 року проти позову заперечила з підстав викладених у відзиві, просила в його задоволенні відмовити.

Представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби у Львівській області в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомленим про час і місце його проведення, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не подав.

За таких обставин, враховуючи подання вказаним відповідачем відзиву, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника Головного управління Державної казначейської служби у Львівській області та ухвалити рішення у справі, відносно чого інші учасники процесу не заперечили.

Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази у справі, в тому числі відеозапис подій 15 січня 2021 року, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного.

Судовим розглядом встановлено, що 15 січня 2021 року інспектором патрульної поліції Чеховським М.В. винесено постанову про адміністративне правопорушення серії БАА № 113607, відповідно до якої позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 425 гривень. Порушення проявилось в тому, що позивач 15 січня 2021 року о 11 годині 50 хвилин на автодорозі М06 Київ-Чоп 610 км + 300 м керував автомобілем марки «Renault Master», р.н. НОМЕР_2 , без ввімкненого ближнього світла фар поза межами населеного пункту та не пред`явив посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб та поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Позивач не погодився та оскаржив таку постанову до суду. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 лютого 2021 року вказана вище постанова скасована, провадження у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП закрито (https://reyestr.court.gov.ua/Review/95292399).

З вказаного рішення вбачається, що відповідачем не представлено до суду достатніх та належних доказів підтвердження правомірності оскаржуваної постанови, не надано документів, які стали підставою для прийняття рішення про притягнення до відповідальності позивача. тому суд прийшов до переконання, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП, не доведена, прийняте рішення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності є необґрунтованим, за відсутності достатніх даних про вчинення правопорушення, відповідно постанова серії БАА №113607 від 15 січня 2021 року підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закриттю.

З метою відшкодування моральної шкоди, яка заподіяна внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності позивач звернувся до суду з позовом.

З оглянутому в судовому засіданні відеозапису подій 15 січня 2021 року вбачається, що позивача було зупинено працівниками патрульної поліції, оголошено про причини зупинки та висунуто вимоги надати посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб та поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Позивач кілька разів відмовився надати зазначені документи, внаслідок чого його було затримано. Крім того, з вказаного відео вбачається, що працівник поліції не надав доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити, чи була завдана моральна шкода та який її розмір.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема, щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

На підставі пункту 2 частини першої статті 1 вищевказаного Закону в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, може свідчити про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

Закриття справи про адміністративне правопорушення надає підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України і статті 1 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність» і не перебуває у залежності від того, чи застосовувалися з боку держави будь-які заходи примусу, та чи понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17, від 22 липня 2020 року у справі № 303/7352/18, від 01 липня 2020 року у справі № 347/1977/17.

При цьому, у справі 347/1977/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду встановив факт заподіяння позивачу моральної шкоди, внаслідок винесення відносно нього постанови про адміністративне правопорушення, яка в подальшому була скасована судом.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 288/1256/17 (постанова від 08.02.2021), преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Таким чином, з огляду на преюдиційні факти про відсутність в діях позивача складу адміністративного правопорушення суд ствердно відповідає на питання про заподіяння позивачу моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності і надалі переходить до вирішення питання про те, чи доводиться зібраними доказами обрахований позивачем розмір моральної шкоди.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

У пунктах 3, 9, 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави.

Крім того, як вказує Європейський суд з прав людини, оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

Відповідно до статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

При цьому, розгляд справи про адміністративне правопорушення та подальше оскарження постанови не може ототожнюватись з поняттям «перебування під слідством чи судом».

Тому, питання про розмір моральної шкоди повинне вирішуватись з врахуванням загальних обставин справи, і зокрема, з врахуванням таких аспектів як серйозності порушення, особисті обставини позивача та загальний контекст.

Так, у контексті серйозності порушення з матеріальної точки зору мова йде виключно про такі негативні наслідки, як сплата штрафу у розмірі 425 гривень. Позивач не подав до суду жодного доказу, який би свідчив, що позбавлення його такої суми матиме виключно негативні та непоправні наслідки для його майнового стану. З нематеріальної точки зору інкриміноване позивачу порушення теж не є серйозним.

У контексті особистих обставин позивача теж немає жодного доказу, який би підтверджував, що внаслідок винесення постанови в справі про адміністративне правопорушення позивач зазнав душевних страждань.

По факту, мотиви позову обґрунтовуються та зводяться до загальних фраз і не підкріплюються жодними доказами.

Відсутність таких доказів свідчить про спекулятивний, а не компенсаційний характер даного позову.

Крім того, суд звертає увагу, що самі дії позивача спричини відповідну реакції працівників патрульної поліції, оскільки ним зухвало не виконувалась вимога працівника поліції надати посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб та поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. З оглянутого в судовому засіданні відео подій 15 січня 2021 року встановлено, що працівником поліції у відповідності до положень частини 3 статті 35 Закону України «Про національну поліцію» поінформовано позивача про причину зупинення транспортного засобу. Право органів Національної поліції перевіряти наявність посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи. Відповідно до п. 2.1 Правил дорожнього руху водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення водія на право керування ТЗ відповідної категорії; реєстраційний документ на ТЗ; поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних ТЗ. За приписами п. 2.4 ПДР на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки необхідні документи.

Що стосується загального контексту, то насамперед мова йде про рівень економічного розвитку держави. Так, у своїй практиці Європейський суд з прав людини так чи інакше враховує тягар, який буде покладений на державу. Зокрема, у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» (заяви №846/16 та №1075/16, рішення від 22.05.2018) Суд не присуджував відшкодування моральної шкоди, оскільки надзвичайно велика кількість осіб зазнає впливу мораторію на продаж сільськогосподарських земель, а присудження відшкодування призвело б до нестримного потоку нових скарг.

Зрештою, як зазначив Суд у цій справі (п. 155), ситуації, за яких заявник зазнав явної травми, фізичної або психологічної, болю та страждання, стресу, тривоги, розчарування, почуттів несправедливості або приниження, тривалої невизначеності, порушення життя або реальної втрати можливостей, можна відрізнити від тих ситуацій, коли публічне встановлення порушення, якого зазнав заявник, у рішенні, що є обов`язковим для Договірної Держави, само по собі є належною формою відшкодування. У деяких ситуаціях, коли закон, процедуру або практику було визнано такими, що не відповідають стандартам Конвенції, цього достатньо для виправлення ситуації (див., наприклад, згадане рішення у справі «Чірагов та інші проти Вірменії» (Chiragov and Others v. Armenia), пункт 57, з подальшими посиланнями у ньому).

Аналогічну практику Європейський суд з прав людини використав у справі «Тома проти Люксембурга» (Заява N 38432/97, рішення від 29.01.2001), при розгляді якої зазначив, що сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції за моральну шкоду.

З оглянутого в судовому засіданні відеозапису встановлено, що працівник поліції відмовився надати для огляду докази вчинення позивачем адміністративного правопорушення. Такі докази не були надані під час оскарження постанови в справі про адміністративне правопорушення, що констатовано в рішенні Шевченківського районного суду м. Львова від 19 лютого 2021 року.

З огляду на ці принципи та враховуючи серйозності порушення, особисті обставини позивача, спекулятивний характер цього позову та загальний контекст, суд вважає, що встановлення Шевченківським районним судом м. Львова порушення саме по собі становить достатню справедливу сатисфакцію за будь-яку завдану позивачу моральну шкоду і немає необхідності для її стягнення у грошовому еквіваленті.

Суд не приймає доводи сторони позивача про зухвале ставлення до нього працівників поліції, оскільки з оглянутого відео встановлено, що позивач сам провокував працівників поліції на відповідні силові дії, оскільки не виконував вимоги поліцейських, що мало наслідком застосування до нього сили. Оскільки позивач не ставить питання щодо правомірності таких дій працівників поліції в даному позові, а лише констатує можливий факт таких, а тому суд ухвалюючи рішення не надає їм відповідної оцінки. Крім того, судовим розглядом встановлено, що за заявою позивача відкрито кримінальне провадження щодо можливих неправомірних дій працівників поліції під час подій 15 січня 2021 року, однак результатів проведеної перевірки не надано, як і не надано доказів встановлення в порядку кримінального провадження неправомірності дій працівників поліції.

Суд також відкидає доводи щодо можливих переживань позивача з приводу його подальших зупинень працівниками поліції, оскільки зупинення поліцейськими транспортних засобів чітко регламентовано ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», що виключає безпідставне зупинення транспортного засобу, в тому числі транспортного засобу позивача.

Щодо заподіяння позивача ушкоджень, спричинення матеріальної шкоди, а також не забезпечення йому медичної допомоги, суд звертає уваги, що дані обставини не підтвердженні належними та допустимими доказами.

Враховуючи описане вище, суд в задоволені позову відмовляє.

Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами в заявах по суті справи, а також в судовому засіданні доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Окрім описаного вище, суд звертає увагу, що постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності винесено інспектором взводу № 1 роти № 3 батальйону № 1 Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції Чеховським М.В., натомість позов пред`явлено до Департаменту патрульної поліції в м. Києві.

Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи - частина перша статті 47 ЦПК України.

У частині першій статті 42 ЦПК України зазначено, що у спорах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Учасниками цивільних відносин, відповідно до статті 2 ЦК України, є фізичні особи та юридичні особи. Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Норми статті 2 ЦК України перебувають у системному взаємозв`язку з положеннями статті 48 ЦПК України, яка визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

В силу вимог частини третьої статті 58 ЦПК України юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

У справі яка розглядається позивач пред`явив позов в тому числі до Департаменту патрульної поліції в м. Києві, хоча посадова особа, яка винесла постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності не є працівником вказаної установи. Відповідно до положень частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Таким чином, позов у даній справі пред`явлено до неналежного відповідача, а саме Департаменту патрульної поліції в м. Києві, що відповідно до правових висновків, висловлених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову в силу вимог п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. Стороною відповідача доказів понесених судових витрат не надано.

Керуючись ст.ст. 81, 141, 264, 265 ЦПК України, суд

ухвалив:

в задоволені позову ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції в м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби у Львівській області про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової кратки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідачі: Департамент патрульної поліції в м. Києві, місцезнаходження: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 40108646;

Головне управління Державної казначейської служби у Львівській області, місцезнаходження: 79005, м. Львів, вул. К. Левицького, 18, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 38008294.

Суддя: Стрепко Н.Л.