Дата документу 07.07.2022 Справа № 337/6560/21
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 337/6560/21Головуючий у 1-й інстанції Сидорова М.В.
Пр. № 22-ц/807/1557/22Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2022 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» (надалі Концерну «МТМ») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року Концерн «МТМ» звернулось до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 2-3), в якому просило стягнути з відповідача суму заборгованості з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01.02.2018 року по 30.09.2021 року в сумі 20806,26 грн. та судовий збір 2270,00 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що Концерн є виконавцем послуг з виробництва та постачання теплової енергії призначеної для централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, яка, в тому числі, надається населенню для побутових потреб. Відповідач ОСОБА_1 є споживачем цих послуг, оскільки квартира за адресою: АДРЕСА_1 , в якій проживає та зареєстрований відповідач, підключена до мережі централізованого опалення та постачання гарячої води. За період з 01.02.2018 року по 30.09.2021 року позивач надавав у квартиру відповідача послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, проте відповідач неналежним чином виконав свій обов`язок по оплаті вказаних житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим виникла заборгованість на суму 20806,26 грн.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Сидорову М.В. (а.с. 9).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 12) відкрито провадження у цій справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

У лютому 2022 року від відповідача ОСОБА_1 надійшов зустрічний позов, в якому останній просив: - провести температурною інспекцією огляд його квартири за адресою: АДРЕСА_1 на предмет подачі гарячої води та опалення для встановлення точної температури; - здійснити перерахунок оплати за послуги за період з 01.02.2018 року по теперішній час з урахуванням специфіки даної квартири; - видати йому на руки розгорнутий та обґрунтований розрахунок ЖКП по централізованому опаленню та гарячій воді за період з 01.02.2018 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_1 ; - в подальшому законно нараховувати оплату за послуги, які надаються, а в разі неможливості надання якісних послуг (немає технічної можливості або будь-чого іншого, що заважає відповідачу якісно виконувати послуги) розглянути можливість відключити його квартиру від гарячого водопостачання та централізованого опалення; - надати йому копії ліцензії на поставку гарячої води, ліцензії на спецводоподачу централізованого опалення, контракт ОСОБА_2 з мером м. Запоріжжя ОСОБА_3 на подачу в м. Запоріжжя гарячої води та централізованого опалення, актів виконаних робіт Концерну «МТМ» у період часу з 01.02.2018 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_1 , договори Концерну «МТМ» та споживача послуг ОСОБА_1 , актів прийняття Концерном «МТМ» будинку АДРЕСА_2 на зимові періоди з 01.02.2018 року по теперішній час, актів з банків із зазначенням остаточного бенефіціара якому переводять кошти банки, які отримують всі оплати за послуги, які надаються Концерном МТМ населенню.

Також у зустрічному позові ОСОБА_1 просив викликати в суд представника Концерну «МТМ» Прокоп`єву Т.А., спеціаліста Концерну «МТМ» Котикову Т.М.., генерального директора Концерну «МТМ» ОСОБА_2 для надання пояснень, а також допитати свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2022 року (а.с. 45-46) зустрічний позов ОСОБА_1 у цій справі залишено без руху.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2022 року (а.с. 68) зустрічний позов ОСОБА_1 визнано неподаним та повернуто останньому.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2022 року (а.с. 70-73) позов Концерну «МТМ» у цій справі задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Концерну «МТМ» (), заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 01.02.2018 року по 30.09.2021 року у розмірі 20806,26 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2270,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 76-77) просив рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати, провадження у справі закрити.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с.89).

Ухвалою апеляційного суду від 10 червня 2022 року (а.с. 91-92) клопотання ОСОБА_1 про поновлення йому строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції у цій справі задоволено, поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції у цій справі, клопотання ОСОБА_1 про звільнення його від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення суду у цій справі задоволено, звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення суду у цій справі, апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, дану справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 93).

Оскільки, в силу вимог ст. 369 ч. 1 ЦПК України «Особливості розгляду в апеляційному порядку окремих категорій справ» апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Позивач - Концерн «МТМ» подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі (а.с. 100-104).

За змістом ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. 509, 526, 610, 611 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 76-82, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності всіх позовних вимог позивача у цій справі, відсутності правових підстав для застосування позовної давності за заявою відповідача у цій справі до будь-якої заборгованості.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає його правильними, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, суд першої інстанції при вирішенні цієї справи правильно виходив із такого.

Відповідно до ст.15, 16 ЦК України, ст.4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

В силу вимог ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ст. ст. 525 - 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст.610-611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.

Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24.06.2004р., який діяв в період виникнення спірних правовідносин і втратив чинність з 01.05.2019р., а також Закону України «Про житлово-комунальні послуги» 2189-VIII від 09.11.2017р., який введено в дію з 01.05.2019р., правовідносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, мають ознаки зобов`язання, в силу яких споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24.06.2004р., залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

П. 1 ч.1 ст.20 вказаного Закону передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24.06.2004р., плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством.

В силу вимог п. 5 ч.2 ст.7, ч.1, ч.3 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017р. (введений в дію з 01.05.2019р.), індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Згідно з п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005р. № 630 (далі Правила №630),розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Відповідно до п.20, 21 Правил №630 плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. У разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства; з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.

Згідно з п.30 Правил №630 споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки.

Суд першої інстанції було правильно встановив, що Концерн «МТМ» () зареєстрований у Єдиному державному реєстрі підприємств, установ, організацій і є виробником теплової енергії, яка, в тому числі, надається населенню для побутових потреб.

Квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка розташована в багатоквартирному будинку, підключена до мережі централізованого опалення та постачання гарячої води.

Розрахунок за послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання, які надаються у вказану квартиру, між споживачем та обслуговуючою компанією Концерном «МТМ» обліковується за особовим рахунком № НОМЕР_2 .

У вказаній квартирі зареєстрований та мешкає відповідач ОСОБА_1 , що ним не у суді першої інстанції не оспорювалось (ст. 82 ч. 1 ЦПК України).

Відповідно до даних особового рахунку № НОМЕР_2 (а.с. 5-7) за послуги централізованого опалення та постачання гарячої води, які надавалися у вказану квартиру, за період з 01.02.2018р. по 30.09.2021р. нараховано до сплати 42416,18 грн., сплачено за вказаний період 28178,65 грн. (з яких: 7754,90 грн. сплачено на виконання судового наказу Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 30.03.2018р. ЄУН 337/771/18, провадження №2-н/337/189/2018; 6454,96 грн. на виконання рішення Апеляційного суду Запорізької області від 17.11.2015р. ЄУН 337/1619/15), субсидія становить 7641,13 грн., заборгованість за послуги централізованого опалення та постачання гарячої води, які надавалися у вказану квартиру, становить 20806,26 грн. (а.с.4-7).

Оцінивши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи та сукупність наданих сторонами доказів в їх взаємозв`язку і достатності, їх належність та допустимість, суд першої інстанції правильно вважав встановленим та доведеним, що відповідач ОСОБА_1 , який зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_3 , і відповідно є споживачем комунальних послуг, в порушення вищенаведених норм діючого законодавства, належним чином не виконував свої зобов`язання щодо оплати спожитих послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, у зв`язку з чим за період, зазначений у позовній заяві, а саме з 01.02.2018р. по 30.09.2021р., наявна заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг (послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води) в сумі 20806,26 грн.

Також, суд першої інстанції правильно виходив з того, що вказана квартира у зазначений період була підключена до мережі централізованого опалення та постачання гарячої води, ці послуги у зазначений період надавались, з приводу неналежної якості послуг або їх відсутності споживач ОСОБА_1 у період з лютого 2018 року по вересень 2021р. до позивача не звертався, факт отримання вказаних послуг не спростовано, за спожиті послуги нараховувалась помісячна плата, однак споживач за них оплату здійснював неналежним чином.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості за спірний період (а.с. 5-7) складений з чітким зазначенням нарахованих і сплачених сум, окремо по кожному виду послуг, суми заборгованості за кожен місяць. Вказаний розрахунок проведений у відповідності до вищевикладених вимог діючого законодавства. Доказів, які б спростовували цей розрахунок, відповідачем ОСОБА_1 суду першої інстанції не було надано, тому останній правильно прийняв його за основу при винесенні судового рішення. При цьому, підстав для виклику в судове засідання фахівця Концерну «МТМ» ОСОБА_6 , яка виконала вказаний розрахунок заборгованості, для його роз`яснення, про що зазначав у своєму відзиві відповідач, суд першої інстанції правильно не знайшов.

На підставі всього викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги позивача до відповідача ОСОБА_1 є обґрунтованими, розмір заборгованості доведеним, а позовні вимоги позивача до відповідача ОСОБА_1 у цій справі підлягають задоволенню.

Доводи відповідача ОСОБА_1 про необхідність розгляду даної цивільної справи в порядку «обычного» позовного провадження, суд першої інстанції правильно вважав безпідставними, оскільки відповідно до п.2 ч.2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, зокрема, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються, зокрема, малозначні справи.

При цьому, згідно з п. п. 1, 2 ч.6 ст.19 ЦПК України малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи, що предметом позову є стягнення заборгованості за оплату житлових послуг в сумі 20806,26 грн., тобто вона підпадає під ознаки малозначної справи, визначені ч.6 ст.19 ЦПК України, а також зміст позовних вимог та заперечень відповідача, обсяг та характер доказів, на які сторони посилаються в заявах по суті, суд першої інстанції правильно вирішив проводити розгляд справи в спрощеному порядку з викликом сторін та не знайшов підстав для розгляду справи в порядку загального позовного провадження.

Щодо доводів відповідача ОСОБА_1 про те, що позовна заява подана особою, яка не мала на те відповідних повноважень, то суд першої інстанції правильно зазначав таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 58, п. 1 ч.1 ст. 62, ч. 3 ст. 62 ЦПК України юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника. Повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи. Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами.

Згідно з ч.1 ст.247 ЦК України строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії.

Судом першої інстанції було правильно з`ясовано, що позовна заява Концерну «МТМ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості надійшла до суду 17.11.2021р. (відмітка суду першої інстанції на позові а.с. 2) і подана представником ОСОБА_7 , повноваження якого підтверджуються доданою до позову копією довіреності №962/20-19 від 15.12.2020р. (копія а.с. 8), яка підписана генеральним директором Концерну «Міські теплові мережі» Грек О.С. В даній довіреності вказано, що вона дійсна до 31.12.2021р.

Також суд першої інстанції правильно врахував, що нотаріальне посвідчення довіреності від юридичної особи на підтвердження повноважень представників у суді, цивільно-процесуальним законодавством України не вимагається.

Отже, доводи відповідача про те, що позовна заява подана та підписана неповноважною особою, суд першої інстанції правильно знайшов безпідставними. З цих же підстав, суд першої інстанції не вбачав необхідності виклику в судове засідання представника позивача ОСОБА_7 та директора Концерну «МТМ» Грек А.С. для надання пояснень щодо повноважень представника позивача, про що заявляв відповідач у своєму відзиві на позовну заяву.

Суд першої інстанції правильно вважав, що доводи відповідача ОСОБА_1 про незаконність позовних вимог через те, що він неодноразово звертався до позивача з претензіями щодо неналежної якості послуг позивача, а також з заявою про відключення належної йому квартири від мережі централізованого опалення та постачання гарячої води у зв`язку з відсутністю наміру та бажання отримувати неякісні послуги, що, відповідно, виключає його обов`язок оплати заборгованості перед позивачем, є необґрунтованими.

Належних та допустимих доказів, що відповідач ОСОБА_1 звертався до позивача з будь-якими заявами у період, зазначений у позовній заяві, а саме з 01.02.2018р. по 30.09.2021р., зокрема, щодо неналежної якості послуг або про відключення від мережі централізованого опалення та постачання гарячої води за вказаний період, суду не надано. Копії скарг та звернень ОСОБА_1 до Концерну «Міські теплові мережі» датовані 28.12.2016р., 24.02.2017р., 18.04.2017р., 26.01.2018р. та не стосуються періоду, який зазначений у позовній заяві. Вказані неодноразові звернення відповідача до позивача не можуть виступати достатніми доказами фіксації неналежного виконання Концерну «МТМ» взятих на себе обов`язків щодо надання комунальних послуг у вказаних у позовній заяві період з 01.02.2018 р. по 30.09.2021р. Також в матеріалах справи відсутні докази, що квартира відповідача була відключена від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання у встановленому законодавством порядку і з дотриманням усіх необхідних процедур, а у період з 01.02.2018р. по 30.09.2021р. такі послуги у квартиру не надавались.

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції також правильно врахував те, що споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем, на що вказує відповідач ОСОБА_1 , не позбавляє останнього обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №751/3840/15-ц, який є обов`язковим для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

Щодо заяви відповідача ОСОБА_1 , яка викладена у відзиві на позовну заяву, про необхідність призначення представнику позивача ОСОБА_7 судової експертизи з використанням апаратури поліграфа для підтвердження нею певних обставин, зокрема, її омани суду, то суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до ч.1, 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а згідно положень ч.1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

За визначенням поліграф (детектор брехні) є різновидом психофізіологічної апаратури і являє собою комплексну багатоканальну апаратну методику реєстрації змін психофізіологічних реакцій людини у відповідь на пред`явлення за спеціальною схемою певних психологічних стимулів; аналіз інформації, отриманої від людини в процесі опитування за допомогою поліграфа, як стверджується, дає змогу одержувати необхідну орієнтувальну інформацію та виявляти ту, яку людина приховує.

Положеннями чинного цивільно-процесуального законодавства не передбачена можливість перевірки правдивості показань учасників судового розгляду із застосуванням поліграфа («детектора брехні») або прийняття судом в якості доказу отриманих таким чином відомостей. Отже, суд першої інстанції правильно вважав, що така заява відповідача є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Також, суд першої інстанції правильно вважав безпідставними доводи відповідача ОСОБА_1 у відзиві про необхідність допиту в судовому засіданні свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , оскільки правомірність нарахування плати за надані житлово-комунальні послуги не можуть бути перевірені показами свідків, в даній категорії справ такий доказ не може вважатися належним та достовірним.

Щодо доводів відповідача ОСОБА_1 про необхідність застосування строку позовної давності до заявлених вимог.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що згідно з ст. 257 та ч. 3 ст. 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Концерн «МТМ» звернувся до суду з позовом 17.11.2021 року (відмітка на позові а.с.2).

Суд першої інстанції правильно зазначав, що Законом України від 30.03.2020р. № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020р. на всій території України карантин, який неодноразово продовжувався Постановами Кабінету Міністрів України та діяв на час звернення Концерном «МТМ» до суду з цим позовом.

Отже, з урахуванням п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в межах позовної давності позивач Концерн «МТМ» має право на стягнення заборгованості по оплаті послуг з централізованого опалення, обов`язок сплати якої настав з 12 березня 2017 року.

Як зазначалось, позивачем нарахована заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період з 01.02.2018р. по 30.09.2021р.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за період з 01.02.2018р. по 30.09.2018р. заявлені позивачем до відповідача у цій справі у межах 3-річного строку позовної давності.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову позивача до відповідача у цій справі повністю.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 є такими, що дублюють доводи його заперечень, як відповідача, проти позову позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача у цій справі, яку вона вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2022 року (а.с.68) зустрічний позов ОСОБА_1 , до Концерну «МТМ» про зобов`язання вчинити дії визнаний неподаним та повернутий останньому.

Вказана ухвала суду першої інстанції входить до переліку ухвал, на які можуть бути подані скарги окремо від рішення суду, передбачених ст. 353 ЦПК України, набрала законної сили та є чинною у цій справі, в апеляційному порядку відповідачем ОСОБА_1 не оскаржувалась і не оскаржується. Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Тому, суд першої інстанції мав право розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін (ухвала від 18 листопада 2021 року а.с. 12).

Відповідач ОСОБА_1 був у період нарахування вищезазначеної заборгованості та є на теперішній час одноособовим власником вищезазначеної квартири, в яку надавались вищезазначені послуги позивачем (чинне рішення апеляційного суду в іншій справі ЄУН 337/1619/15, копія а.с. 63-65, належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні), у тому числі іншої Ѕ частини з 30.09.2015 року в порядку спадкування (інформація із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отримана апеляційним судом на виконання вимог ст. 12 ч. 5, 81 ч.7 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі а.с. 95-98).

В силу вимог ст. 319 ч. 4 ЦК України власність зобов`язує.

Суд першої інстанції у цій справі правильно вважав, що відсутні правові підстави для застосування позовної давності за заявою відповідача у цій справі в якості відмови у задоволенні позову позивача взагалі та у тому числі в частині стягнення будь-якої її частини заборгованості.

Оскільки:

- по-перше: дійсно мав місце карантин, встановлений в Україні Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, та автоматичне зупинення строків перебігу позовної давності в період з 02.04.2020 року по 06.08.2020 року включно згідно із п. 3 Прикінцевих положень ЦПК України; так як позивач у цій справі клопотання про поновлення йому строку для звернення до суду із вищезазначеним у цій справі не заявляв та останнє не було предметом розгляду суду першої інстанції у цій справі та, відповідно, не може бути предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом в силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України;

- по друге: згідно із роздруківкою особового рахунку (а.с. 5-7), відповідачу до сплати у період з 01.02.2018 року по 30.09.2021 року нараховане 42416,18 грн., сплачено загалом 28178,65 грн., з яких: перераховано Хортицьким ДВС за судовим наказом № 2н/337/189/18 від 30.03.2018 року(копія а.с. 60-62) 7754,90 грн., за рішенням суду у справі ЄУН 2/337/874/15 від 17.11.2015 року (копія а.с. 63-65) 6454,96 грн. відшкодовано державою у вигляді житлової субсидії 7641,13 грн., добровільні сплати 13968,79 грн., які в силу вимог ст. 264 ч. 1 ЦК України є діями, що свідчать про визнання відповідачем боргу та є підставою для переривання перебігу строку позовної давності, після переривання перебіг позовної давності починається заново (ст. 264 ч. 3 ЦК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування у цій справі відповідача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, відсутні.

Відповідач ОСОБА_1 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача та, відповідно, у спростування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 .

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, докази, передбачені ст. 367 ч.ч.2, 3 ЦПК України у цій справі відсутні, та зокрема стороною відповідача апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

Оскільки, апеляційним судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду цієї справи судом першої інстанції на судове засідання 21 квітня 2022 року, в якому було ухвалено оскаржуване рішення у цій справі, що підтверджується копією судової повістки реєстром рекомендованої пошти та у утому числі трекінгом Укропошти про отримання цієї повістки відповідачем 01.04.2022 року (а.с. а.с. 54-56).

Підстави для закриття провадження у цій справі, передбачені ст. ст. 377, 255 ЦПК України, відсутні.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції було правильно, з додержанням вимог ст. 141 ч. 1 ЦПК України вирішено питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу ОСОБА_1 у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок позивача Концерну «МТМ» будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Також, встановлено, що відповідач ОСОБА_1 в порядку задоволення клопотання останнього (п. 2 апеляційної скарги а.с. 26 зворот) був звільнений від сплати судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду ухвалою апеляційного суду (а.с. 91-92) у цій справі.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 07.07.2022 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.