Дата документу 06.07.2022 Справа № 336/4559/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/4559/20
Провадження №22-ц/807/151/22
Головуючий в 1-й інстанції Зарютін П.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Бєлки В.Ю., Онищенка Е.А.,
секретарБєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2020 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезгаданим позовом. В позові вказував, що 12.06.2019 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу в якості позики грошові кошти у розмірі 1050 доларів США у строк до 18.06.2019 року, на підтвердження цього відповідач передав позивачу розписку. В порушення умов укладеного між сторонами договору позики, відповідач борг не повернув. Загальна сума, яка має бути повернута позивачу з урахуванням суми основного боргу, процентів за користування грошовими коштами та 3 % річних становить 33812,46 грн. На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти за договором позики у загальному розмірі 33812,46 грн. та судовий збір.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2020 року, задоволено позов ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) про стягнення суми заборгованості за договором позики.

Стягнуто з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) заборгованість за договором позики від 12.06.2019 року у загальному розмірі 33812,46 гривень, з яких: 28671,40 грн. сума основного боргу, 4134,81 грн. проценти за позикою, 1006,25 грн. нараховані 3 % річних від суми боргу.

Стягнуто з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 840,80 гривень.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідача, про існування оскаржуваного рішення скаржнику стало відомо від державного виконавця. З позивачем у справі відповідач не знайомий і жодних розписок щодо отримання коштів у борг не складав, тому рішення суду є незаконним.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.06.2019 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу в якості позики грошові кошти у розмірі 1050 доларів США, що еквівалентно 28671,40 грн., на підтвердження цього відповідач передав позивачу розписку від 12.06.2019 року.

Згідно до домовленості відповідач зобов`язався повернути отримані кошти в строк до 18.06.2019 року.

За поясненнями позивача, відповідач не виконав свого зобов`язання та не повернув позику.

Внаслідок невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань у відповідача виникла заборгованість у загальному розмірі 33812,46 гривень, з яких: 28671,40 грн. сума основного боргу, 4134,81 грн. проценти за позикою нараховані за період з 19.06.2019 року по 18.08.2020 року, 1006,25 грн. нараховані 3 % річних від суми боргу.

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції виходив з того, що наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідає положенням договору, які були погоджені сторонами, та встановленим вимогам закону, отже приймається до уваги при ухваленні рішення про задоволення позову і стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за борговою розпискою, за 3% відсотками річних та процентами.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується частково виходячи з наступного.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

ЄСПЛ зауважив, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Публічний розгляд, передбачений пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (ч. 1 ст. 8 ЦПК України).

Відповідно до ухвали від 25 серпня 2020 року справу було призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 03 листопада 2020 року.

Поштовий конверт адресований відповідачу повернувся до суду з відміткою про закінчення терміну зберігання, що свідчить про відсутність повідомлення відповідача у справі про судовий розгляд.

Суд першої інстанції розглянув справу за відсутності доказів належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, чим порушив конституційне право вказаної особи на участь у судовому розгляді, не забезпечив їй можливість надати суду докази та навести доводи, що суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї з основних засад (принципів) цивільного судочинства відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності та обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення. Оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції. Правило про те, що "не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань", стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства.

У ЦПК України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) законодавець встановив повноваження суду апеляційної інстанції скасовувати рішення суду першої інстанції з підстави неналежного повідомлення в суді першої інстанції особи, яка подала апеляційну скаргу. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України).

Постанова Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21).

Враховуючи викладене рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню з ухваленням нового рішення у справі.

Разом із тим, в іншій частині апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції у цій справі, вважає рішення суду першої інстанції по суті правильним.

Статтями 205, 627 ЦК України визначено, що сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом і є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Положеннями ст.ст. 1046-1047 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Постановою Верховного суду в справі № 707/2606/16-ц від 31 жовтня 2018 року визначено, що договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

При цьому, ст. 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми.

12.06.2019 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу в якості позики грошові кошти у розмірі 1050 доларів США, що еквівалентно 28671,40 грн., на підтвердження цього відповідач передав позивачу розписку від 12.06.2019 року. Оригінал розписки знаходиться у позивача.

Колегія суддів апеляційного суду критично ставиться до доводів відповідача стосовно заперечення факту укладення між сторонами договору позики та наявності між сторонами боргових зобов`язань, так як, такі доводи спростовуються матеріалами справи.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідач, який на підтвердження своїх заперечень просив суд про призначення почеркознавчої експертизи, від її призначення та проведення фактично ухиляється. Так, клопотання про призначення експертизи подано адвокатом відповідача 22.12.2021 року, перед судовим засіданням. При цьому в судове засідання ні відповідач, ні його представник не з`явились. 19.01.2022 року судове засідання відкладено, через перебування відповідача на лікарняному. В судове засідання 20.05.2022 року сторони у справі не з`явились з невідомих суду причин. В судове засідання 06.07.2022 року сторони не з`явились, від адвоката відповідача надійшла заява про відкладення слухання справи через електронну пошту без накладання кваліфікованого електронного підпису. У заяві зазначено, що відповідач перебуває на тимчасово окупованій території, при цьому жодних доказів цьому не надано.

Згідно ст.ст. 1049-1050 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або односторноння зміна його умов не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства.

Статтею 625 ч.2 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, вивчивши матеріали справи, дослідивши розписку ОСОБА_1 , визначивши справжню правову природу укладеного договору та його реальний характер, а також надавши оцінку всім наявним доказам, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем надано достатньо доказів наявності між сторонами позикових відносин, укладення між сторонами договору позики, наявності заборгованості по ньому, і з урахуванням того, що відповідач не повернув позикодавцеві грошові кошти у строк та в порядку, що встановлені договором, вони підлягають стягненню в судовому порядку у розмірі зазначеному у позові.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2020 року у цій справі скасувати та прийняти нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 12.06.2019 року у загальному розмірі 33812,46 гривень, з яких: 28671,40 грн. сума основного боргу, 4134,81 грн. проценти за позикою, 1006,25 грн. нараховані 3 % річних від суми боргу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 840,80 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 07 липня 2022 року

Головуючий, суддя-доповідач С. В. Кухар

Судді: В. Ю. Бєлка

Е. А. Онищенко