Справа № 522/8288/22
Провадження № 2/522/4044/22
УХВАЛА

08 липня 2022 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Чернявської Л.М.,

за участю секретаря судових засідань Тофан Л.Р.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про забезпечення позову,

встановив:

05 липня 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Одеської міської ради про визнання право власності на нерухоме майно у порядку набувальної давності.

Ухвалою суду від 06 липня 2022 року відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи.

Разом з позовом, Позивачі звернулись до суду з клопотанням про забезпечення позову, а саме просили заборонити знесення допоміжного приміщення, розташованого під терасою квартири АДРЕСА_1 до вирішення по суті позовних вимог.

В обґрунтування зазначено, що підставою для пред`явлення позову є тривале понад 15 років відкрите володіння зазначеним приміщенням. На час звернення до суду у провадженні Другого Приморського відділу державної виконавчої служби ПМУ МЮ (м. Одеса) знаходиться виконавче провадження щодо примусового виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2021 року по справі № 522/14917/19 на підставі виконавчого листа від 28.08.2021 року. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2021 року скасовано декларацію про готовність об`єкту до експлуатації № ОД71 від 28.09.2018 року, скасовано рішення державного реєстратора № 43447246 від 10 жовтня 2018 року про внесення змін до запису Державного реєстру нерухомого майна розділу державного реєстру, відкритого щодо нерухомого майна з реєстраційним № 01, згідно з яким а позивачами було зареєстроване право власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна площею 129,7 кв.м. та зобов`язано позивачів звільнити самочинно зайняту земельну ділянку шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва. У випадку, якщо в межах виконавчого провадження буде знесено приміщення, щодо якого позивачі вернулись за визнанням права власності у порядку набувальної давності, це зробить неможливим виконання рішення за даним позовом.

Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч.1,2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

У відповідності до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Згідно п. 6 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Суд до забезпечення позову має підходити зважено, забезпечення позову має відповідати тій цілі, для якої такий захід слугує, а не бути інструментом зловживання процесуальними правами.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для забезпечення позову є обґрунтоване припущення, що не вжиття певних заходів утруднить або зробить неможливим виконання судового рішення.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками накладеням арешту на нерухоме майно.

У своїй заяві Позивачі просять фактично зупинити виконавче провадження, яке відкрито на підстави виконавчого листа № 522/14917/19, до розгляду даної цивільної справи.

Відповідно до п. 2-4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року N 9 недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Відповідно до абзацу 3 пункту 4 наведеної вище постанови Пленуму, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, цивільно-процесуальним законом визначено обов`язок заявника вказати та обґрунтувати причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення та його обґрунтування, вказати про наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Виходячи з вимог п. 2 ч. 1ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» зупинення виконавчого провадження є виключним правом державного виконавця. Суд не може підміняти повноваження державного виконавця, а лише здійснює контроль за виконанням судового рішення в порядку, визначеному розділом VII ЦПК України.

Відповідно до п. 4 ч. 1ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає обов`язковому зупиненню у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.

Проте, в даному випадку не має місце оскарження боржником виконавчого документа у судовому порядку, судом не розглядається позовна заява про оскарження виконавчого документа.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову.

Суд зазначає, що вжиття заходів щодо зупинення виконавчих дій відноситься до виключних повноважень державного виконавця і роз`яснює заявникові право звернутися до державного виконавця із вказаною заявою.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що заборона знесення допоміжного приміщення, розташованого під терасою квартири АДРЕСА_1 до вирішення по суті позовних вимог перешкодить здійсненню виконавчих дій у справі № 522/14917/19 по якій рішення набрало законної сили та видано виконавчий лист, відтак, у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 149, 150 ЦПК України, суд,

постановив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали.

Суддя Л.М. Чернявська