Справа № 191/1863/21
Провадження № 2/191/610/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
28 червня 2022 року м. Синельникове
Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Прижигалінської Т.В.
за участю секретаря Силкіної О.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Синельникове цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до приватного підприємства «Заводян» в особі директора Заводян Миколи Вікторовича про повернення земельної ділянки (паю),-
В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, але представник позивача надав суду заяву про розгляд справи без їх участі, уточнені позовні вимоги підтримують повністю, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач ОСОБА_2 в судові засідання на 20.06.2022 року та 28.06.2022 року не з`явився по невідомій суду причині, хоча був повідомлений про судові засідання належним чином. Також в ході підготовчого судового засідання відповідач надавав пояснення, що позов не визнає, має намір укласти договір із захисником та надати суду відповідні докази, але в наступних підготовчих судових засіданнях даних дій він не виконав по невідомій суду причині, своїм правом на подання відзиву не скористався та доказів, які б спростовували доводи позивача, суду також не надав.
Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, дійшов наступного висновку.
Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 473130 ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 7, 010 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Варварівської сільської ради, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.07.2007 року.
Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно ч. 1 ст. 210 ЦК України Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Згідно ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Згідно ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.
Згідно із частиною першою ст. 627 ЦК України і відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Позивач, обгрунтовуючи свої позовні вимоги, посилається на те, що з відповідачем була домовленість про повернення йому земельної ділянки в 2020 році. При зверненні позивача в листопаді 2020 року до ОСОБА_2 з метою повернути належну йому земельну ділянку отримав відмову з тих підстав, що між ним та ПП «Заводян» укладено договір № 5 від 01.03.2019 року про оренду земельної ділянки. Сторінка № 2 договору оренди землі містить умови повернення земельної ділянки (п. 16), з яких вбачається, що після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду. Також сторінка № 4 договору містить зміну умов договору і припинення його дії. Але, позивачем дані сторінки на час укладання договору не були підписані, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи, що свідчить про те, що волевиявлення позивача, як учасника правочину не було вільним і не відповідало його внутрішній волі. У зв`язку з цим умови, зазначені на сторінках № 2, 4, не вважаються такими, що були погоджені сторонами. Крім того, хоча дані умови згідно закону не є істотними, але, враховуючи те, що вони вказані у спірному договорі, то й відповідно вважаються необхідними для договору даного виду. За таких обставин договір не був би вчинений без включення до нього частини щодо умов, зазначених на сторінках № 2, 4. Тому недійсність окремої частини договору (сторінки № 2, 4) мають наслідком недійсності договору в цілому.
Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
На підставі ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати, понесені ним під час звернення до суду у вигляді сплати судового збору у розмірі 1816 грн., оскільки заявлено дві вимоги немайнового характеру. Згідно норм Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду у 2021 році позовної заяви немайнового характеру становила 0, 4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становило 908 грн.
На підставі викладеного та ст. ст. 203, 206, 207, 210, 217, 218, 638 ЦК України, керуючись ст.ст.12, 13, 77, 78, 206, 259, 263, 264 ЦПК України, суд ,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Стягнути з відповідача приватного підприємства «Заводян» в особі директора Заводян Миколи Вікторовича, ІНН юридичної особи: 31335285, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНН НОМЕР_1 , судовий збір в сумі 1816 грн.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя Т. В. Прижигалінська