Справа № 442/5699/21 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/811/594/22 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів:Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.

Секретар:Іванова О.О.

З участю представника позивача-адвоката Колібанича О.Я., відповідача ОСОБА_1 , адвоката Дяків Д.І., третої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу № 442/5699/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Маслоленд», про стягнення коштів за договором позики,-

в с т а н о в и в :

23 липня 2021 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом в якому просить стягнути з ОСОБА_1 в його користь кошти в розмірі 295 000 (двісті дев`яносто п`ять тисяч доларів) США, що станом на 13.07.2021 р. згідно курсу НБУ становить (27,94 грн. х 295 000,00 доларів США = 8 242 300,00 грн.) 8 242 300,00 грн. (вісім мільйонів двісті сорок дві тисячі триста гривень і 00 копійок.) та понесені судові витрати, поновивши строк звернення до суду з даним позовом.

Позов обґрунтовує тим, що 18 грудня 2013 року він позичив відповідачці ОСОБА_1 кошти в розмірі 70 тис доларів США, що стверджується власноручно написаною розпискою. Згідно такої розписки ОСОБА_1 зобов`язується повернути кошти до 18 лютого 2014 року. Разом з тим, за такою розпискою передано у заставу нежитлове приміщення, позначене у технічному паспорті №№1-2-«2-5», 3А, загальною площею 85,5 кв.м., яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

18 січня 2014 року він повторно позичив ОСОБА_1 кошти в сумі 225 тис. доларів США, що стверджується розпискою, згідно якої такі мали бути повернуті до 01.03.2014 року.

ОСОБА_1 , позичаючи кошти в розмірі 225 тис.дол. США мотивувала таке тим, що дані кошти вона бере на розвиток підприємства ТзОВ «Маслоленд». Такі кошти були позичені в присутності двох свідків.

З приводу повернення коштів він мав неодноразові розмови з відповідачкою, однак остання не реагує і не повертає коштів, що змушує його звернутись за захистом своїх прав до суду, так як не виконуються умови договорів, відповідачка не виконала взяті на себе зобов`язання.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 лютого 2022 року в позові відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконне та постановлене з порушенням норм процесуального права. Зазначає, що строк звернення до суду пропущено з поважних причин. Первинно позивач звернувся із позовом до суду до ТзОВ «Маслоленд» і дані позовні вимоги обгрунтовувались тим, що відповідачем у справі за договорами позики являється ТзОВ «Маслоленд». Дана позиція позивача обґрунтовувалась тим, що відповідачка у справі у розписках зазначала, що кошти позичає для розвитку ТзОВ «Маслоленд».

В ході розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ТзОВ «Маслоленд» рішеннями судів було встановлено, що кошти на рахунок ТзОВ «Маслоленд» ОСОБА_1 не зарахувала, а отже позика була взята фізичною особою ОСОБА_1 , а не ТзОВ «Маслоленд» де директором та засновником в одній особі була відповідачка у справі ОСОБА_1 .

Дана позиція, а саме, що кошти брались ОСОБА_1 , а не ТзОВ «Маслоленд» підтверджується рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2017 p., постановою Львівського апеляційного суду від 17 листопада 2020 р. та постановою Верховного Суду від 16 червня 2021 р. у цивільній справі № 442/5960/15.

Зважаючи на вказані матеріали цивільної справи строк звернення до суду із даним позовом пропущено з поважних причин і такий строк підлягає поновленню.

Просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким позов задовольнити та вирішити питання судових витрат.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Дяків Д.І. надав пояснення у справі. У поясненні зазначає, що суд ухвалив законне рішення, а апеляційна скарга є необґрунтованою та безпідставною. Суд першої інстанції вірно звернув увагу, що , що позивач звертався з позовом про стягнення коштів безпосередньо до ОСОБА_1 у 2014 році та 18 лютого 2015 року апелянт подав заяву про залишення позову без розгляду. Просить залишити рішення суду в силі, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст.5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя , суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено такі обставини.

З розписки від 18.12.2013 вбачається, що 18.12.2013 ОСОБА_1 взяла позику у ОСОБА_3 70 000 доларів США з місячним відсотком у розмірі 2%, яку зобов`язалась повернути до 18.02.2014 року. У заставу дала нежитлове приміщення загальною площею 85,5 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до розписки від 18.01.2014, ОСОБА_1 , засновник та директор ТзОВ «Маслоленд» отримала 225 тисяч доларів США від ОСОБА_3 під заставу універсального торгового центру «Матадор», м.Дрогобич, вул. Самбірська, 120. Дані грошові кошти зобов`язалась повернути в повному обсязі до 01.03.2014. В заставу надала земельну ділянку площею 2,1032 га та нежитлові будівлі.

Вважаючи, що ОСОБА_1 , позичила кошти як засновник та директор ТзОВ «Маслоленд» позивач первинно звернувся із позовом до ТзОВ «Маслоленд». В ході розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ТзОВ «Маслоленд» рішеннями судів було встановлено, що кошти на рахунок ТзОВ «Маслоленд» ОСОБА_1 не зарахувала, а отже позика була взята особисто фізичною особою ОСОБА_1 , а не ТзОВ «Маслоленд», де директором та засновником в одній особі була відповідачка у справі ОСОБА_1 . Дана позиція, а саме, що кошти брались особисто ОСОБА_1 , а не ТзОВ «Маслоленд» підтверджується рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2017 р., постановою Львівського апеляційного суду від 17 листопада 2020 р. та постановою Верховного Суду від 16 червня 2021 р. у цивільній справі № 442/5960/15, а тому позивач просив поновити строк позовної давності, як такий, що пропущений з поважних причин.

Відповідач подав відзив на позов, у якому просив відмовити в задоволенні позову за пропуском строку позовної давності, У відзиві зазначав, що позивач замовчує факт звернення з позовом особисто до ОСОБА_1 в 2014 року, однак за його заявою від 18 лютого 2015 року позов було залишено без розгляду.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову у зв`язку з спливом строку позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що аргументи позивача про переривання строку позовної давності у зв`язку із зверненням до ТзОВ «Маслоленд» із позовом про стягнення заборгованості не є поважною причиною для поновлення строку звернення до суду із цим позовом у розумінні положень частини п`ятої статті 267 ЦК України, оскільки ОСОБА_3 знав про порушення свого права ще у 2014 році, звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 , однак залишив цей позов без розгляду, і на свій розсуд, не отримавши рішення суду про задоволення позову чи відмову у ньому, звернувся до суду з повторним позовом до ОСОБА_1 як директора ТзОВ «Маслоленд».

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки(ст.257 ЦК України).

Згідно з ч.5 ст.261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Ухвалюючи рішення, суд дійшов безпідставного висновку, що в даному випадку строк позовної давності слід відраховувати на підставі ч.1 ст.261 ЦК України, оскільки у боргових розписках зазначений строк повернення коштів.

Крім цього, колегія суддів вважає помилковим висновок суду про те, що аргументи позивача про переривання строку позовної давності зверненням до суду з позовом до ТзОВ «Маслоленд» є неповажними.

Як бачається з боргових розписок, відповідач ОСОБА_1 на своєму підписі поставила печатку товариства та видала позивачу квитанції до прибуткових касових ордерів, що є вагомим аргументом того, що позивач вважав, що остання позичила кошти саме як керівник товариства та звернувся з позовом про стягнення коштів до товариства. Для встановлення того, хто саме є боржником за вказаними розписками знадобився тривалий судовий процес та лише постановою Верховного Суду від 16 червня 2021 року було остаточно встановлено, що позичальником за борговими розписками є ОСОБА_1 як фізична особа. Апеляційний суд вважає, що зазначені обставини є такими, що перервали строк позовної давності.

Відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Ухвалюючи рішення, суд зосередився лише на тому, що позивач звертався з позовом до ОСОБА_1 як до фізичної особи , не врахувавши інші обставини,які призвели до пропуску строку позовної давності, а також поважні причини для його поновлення, тому рішення підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Згідно з ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Частиною першою статті1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

В постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі 6-1103/ цс16, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967/цс15, від 02 липня 2014 року у справі №6-79 /цс 14, від 18 вересня 2013 року № 6 - 63/ цс 13 висловлена правова позиція про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, у постанові у справі № 6-50цс16 від 24 лютого 2016 року.

Договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 8 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

Позивачем на підтвердження укладення між сторонами договору позики та його умов, надано розписку від 18 грудня 2013 року про отримання ОСОБА_1 позики в розмірі 70000 американський доларів, які зобов`язується повернути до 18 лютого 2014 року (а.с.9) та розписку від 18 січня 2014 року про отримання позики в розмірі 225000 доларів США, які зобов`язалась повернути в повному обсязі до 01 березня 2014 року.

Зазначені договори є належними і допустимими доказами на підтвердження факту передачі грошей за цими договорами.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Судом встановлено, що доводи сторони відповідача щодо відмови у позові зводилися лише до застосування строку позовної давності, однак жодних доказів щодо неотримання коштів за договором позики чи їх повернення відповідачі не надали.

Крім цього, як вбачається з позовних вимог, відповідач зверталася з позовом про визнання недійсними договорів позики(справа №442/7821/15-ц), рішенням суду їй було відмовлено у позові , тобто дійсність договорів позики підтверджена судовим рішення, яке набрало законної сили, а тому право позивача про повернення коштів наданих в борг підлягає захисту.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.3,4, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 лютого 2022 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 тел. НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , тел.. НОМЕР_4 ) 295 000(двісті дев`яносто п`ять тисяч) доларів США, що станом на 27.06.2022 року становить 8 628 750 грн.(вісім мільйонів шістсот двадцять вісім тисяч сімсот п`ятдесят грн.) та судові витрати по справі по сплаті судового збору в розмірі 28 477,15 грн. (двадцять вісім тисяч чотириста сімдесят сім грн..15 коп.) .

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 07 липня 2022 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк