Ухвала

15 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 303/740/19

провадження № 61-2028ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сідуна Владислава Мирославовича на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 лютого 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування земельною ділянкою та господарськими спорудами,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила: встановити порядок користування земельною ділянкою та господарськими спорудами в садибному житловому будинку АДРЕСА_1 (з урахуванням розміру часток, фактичного використання та забезпечення вільного користування кожним із співвласників належним йому майном), а саме - до її користування віднести господарські споруди: літню кухню літ. «Б»; гараж літ. «Д», до користування відповідача віднести: сарай літ. «В»; навіс літ. «Ж», у спільному користуванні сторін залишити: вбиральню літ. «Г»; колодязь літ. «К»; споруди (ворота металеві, огорожу); до її користування віднести земельні ділянки по лівій стороні від входу в подвір`я, а саме: земельну ділянку перед будинком (за виключенням в`їзду) площею орієнтовно 170 куб. м; земельну ділянку за будинком розділити прямою лінією навпіл, починаючи із закінчення прибудови літ. «А» на ліву та праву від входу сторони; ліву сторону - земельну ділянку площею орієнтовно 320 куб. м віднести до її користування, а в користуванні відповідача залишити праву сторону - земельну ділянку площею орієнтовно 315 куб. м; в спільному користуванні сторін залишити: двір (в`їзд); стосовно насадження винограду у дворі (ловгош): 1/3 частину ловгоша, починаючи із входу, віднести до користування відповідача, а решту 2/3 частини ловгоша - в її користування; стосовно дерев грецького горіха (всього 4): 2 дерева віднести до користування відповідача; 2 дерева - до її користування.

Позов ОСОБА_2 мотивовано тим, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 в її ( ОСОБА_2 ) інтересах до ОСОБА_1 , третя особа - Комунальне підприємство «Мукачівське міське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» здійснено поділ житла в натурі - приміщення будинку АДРЕСА_1 між співвласниками. Однак неврегульованим між сторонами залишилося питання користування земельною ділянкою та господарськими спорудами в домоволодінні АДРЕСА_1 . Право власності на земельну ділянку (користування) не оформлялося. При вирішенні (визначенні) порядку користування земельною ділянкою та господарськими спорудами необхідно врахувати частки співвласників житлового будинку. Ідеальні частки співвласників будинку є 2/3, які належать їй, та 1/3, яка належить відповідачу.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 лютого 2020 року позов задоволено частково. В користування ОСОБА_1 віднесено: сарай літ. «В»; навіс літ. «Ж». В користування ОСОБА_2 віднесено: літню кухню літ. «Б»; гараж літ. «Д». У спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено: вбиральню літ. «Г»; ворота з хвірткою та огорожу № 1-3; колодязь літ. «К». Визначено порядок користування присадибною земельною ділянкою між співвласниками, враховуючи ідеальні частки кожного із співвласників в житловому будинку та існуючий порядок користування господарськими будівлями. Частка № 1 ( ОСОБА_1 ): 782,60 / 3 = 260,87 куб. м, із заокругленням = 260,90 куб. м. Для частки № 1 необхідно обрати праву частину огороду (для зручності користування всією часткою майна). На генплані (Додаток № 2) частка № 1 позначена синім маркером. Визначено необхідну ширину ділянки частки № 1: 260,90 куб. м: 31,50 м = 8,28 м, де 31,50 м - довжина огороду. Частка № 2 ( ОСОБА_2 ): (782,60 / 3) х 2= 521,73 куб. м, із заокругленням = 521,70 куб. м. До частки № 2 необхідно віднести такі фрагменти присадибної земельної ділянки: ліву частину огороду (7,38 х 31,50 = 232,47 куб. м); зелену зону перед будинком (19,50 х 10,50 = 204,75 куб. м); частину земельної ділянки за літньою кухнею літ. «Б», яка не віднесена до двору спільного користування (12,00 х 6,27 = 75,33 куб. м); частину земельної ділянки шириною 1,0 м праворуч від літньої кухні (9,15 х 1,00 = 9,15 куб. м). Разом по частці № 2: 521,70 куб. м. На генплані (Додаток № 2) частка № 2 позначена червоним маркером. Разом по присадибній ділянці: 260,90 + 521,70 = 782,60 куб. м. Зелені насадження в домоволодінні розділено таким чином: 1/3 частину виноградника (ловгоша), починаючи із входу від вулиці, віднесено до частки № 1 ( ОСОБА_1 ); 2/3 частини виноградника (ловгоша) - решту виноградника, віднесено до частки № 2 ( ОСОБА_2 ). Дерева в домоволодінні розділено порівну (за домовленістю сторін): 2 дерева (горіхи) віднесено до частки № 1 ( ОСОБА_1 ); інші 2 дерева (горіхи) віднесено до частки № 2 ( ОСОБА_2 ). Вирішено питання про розподіл судових витрат. В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 лютого 2020 року - без змін.

22 січня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Сідун В. М. подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 лютого 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 лютого 2022 року справу призначено судді-доповідачеві Стрільчуку В. А., судді, які входять до складу колегії: Карпенко С. О., Ігнатенко В. М.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 лютого 2022 року справу призначено судді-доповідачеві Стрільчуку В. А., судді, які входять до складу колегії: Ігнатенко В. М., Фаловська І. М. Проведення повторного автоматичного визначення судді відбулося у зв`язку з відпусткою судді Карпенко С. О.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є встановлення порядку користування земельною ділянкою та господарськими спорудами.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга містить посилання на випадок, передбачений підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Необхідність розгляду справи в касаційному порядку представник ОСОБА_1 - адвокат Сідун В. М. мотивував тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики в частині вирішення питання щодо співвідношення норм частини третьої статті 358, статей 364, 367 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) в процесі вирішення спорів співвласників нерухомого майна за умови попереднього розподілу частини спільного майна на підставі рішення суду з припиненням стосовно його дії інституту спільної часткової власності та можливості подальшого спільного користування частиною майна, що залишилася нерозподіленою, і можливості визначення порядку користування ними як об`єктами спільної часткової власності. Суди попередніх інстанцій в цій справі не врахували правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року у справі № 278/947/17, від 03 березня 2020 року у справі № 748/2803/16-ц, від 16 квітня 2020 року у справі № 725/602/18, від 28 липня 2021 року у справі № 310/7011/17.

Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики з огляду на таке.

В оскаржуваному судовому рішенні суд апеляційної інстанції не застосовував статей 364, 367 ЦК України, так як предметом позову в цій справі є встановлення порядку користування нерухомим майном, а не виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності (статті 364 ЦК України), чи поділ майна, що є у спільній частковій власності (статті 367 ЦК України). Верховний Суд у своїх постановах неодноразово розмежовував зазначені поняття.

Так, в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зазначено, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

В постанові від 01 листопада 2017 року у справі № 6-2454цс16 Верховний Суд України вказано, що при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 викладено висновок про те, що відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.

Верховний Суд звертає увагу, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Враховуючи, що єдина правозастосовча практика щодо застосування статей 358, 364, 367 ЦК України, в тому числі й щодо їх розмежування, сформована, а заявник не навів переконливих доводів на спростування цієї обставини, то посилання в касаційній скарзі на підпункт а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України є необґрунтованим.

Посилання заявника на постанови Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року у справі № 278/947/17, від 03 березня 2020 року у справі № 748/2803/16-ц, від 16 квітня 2020 року у справі № 725/602/18, від 28 липня 2021 року у справі № 310/7011/17 також не заслуговує на увагу, оскільки у справах № 278/947/17, № 725/602/18, № 310/7011/17 встановлені обставини, які не є подібними до обставин, встановлених судами попередніх інстанцій в цій справі. Так, у зазначених справах предметами позовів було виділення в натурі частки із спільного нерухомого майна, тоді як в цій справі предметом позову є встановлення порядку користування нерухомим майном. Тобто правове регулювання спірних правовідносин у згаданих справах є відмінним від правового регулювання спірних правовідносин в цій справі.

Висновки апеляційного суду в цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 03 березня 2020 року, про те, що тлумачення частини третьої статті 358 ЦК України свідчить, що право співвласника на компенсацію може виникати як в разі повної неможливості задоволення вимог співвласника на одержання у користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (наприклад, частка співвласника в спільній частковій власності є незначною і надання йому її у володіння та користування неможливо), так і в тому випадку, якщо співвласнику надається у володіння і користування частина майна, яка є меншою за його частку в праві спільної часткової власності. В цій справі, визначаючи порядок користування земельною ділянкою та господарськими спорудами, суди виходили з розміру часток кожного із співвласників вказаного майна. Апеляційний суд в цій справі погодився з висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову з огляду на те, що встановлений порядок користування земельною ділянкою та господарськими спорудами відповідає часткам кожного співвласника в нерухомому майні та забезпечує вільне користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Крім цього, посилання заявника на неврахування судами висновків, викладених в постановах Верховного Суду, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах є підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, втім не є доводом, який у розумінні підпунктів а)-г) пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджує наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню.

Виходячи із статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення апеляційним судом в оскаржуваній постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову в цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на відмову у відкритті касаційного провадження.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Сідуна Владислава Мирославовича на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 лютого 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування земельною ділянкою та господарськими спорудами.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська