Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2022 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді- Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Фареник А.О.

позивача- ОСОБА_1

представника позивача- ОСОБА_2

відповідача- ОСОБА_3

представника відповідача- ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом і просить визнати його особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1 .

Посилається в позові на те, що перебуває з відповідачкою в шлюбі.

За час перебування у зареєстрованому шлюбі була придбана квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка була зареєстрована на його ім.»я 24 квітня 2017 року на підставі Попереднього договору купівлі - продажу квартири від 11 червня 2015 року.

Квартира була придбана за рахунок коштів, отриманих від його батьків, що підтверджується розпискою від 04 квітня 2015 року.

Квартира була придбана після переїзду сім`ї в м. Київ у зв`язку з військовими діями в м. Маріуполі, де вони раніше проживали.

Оскільки у них з відповідачкою є неповнолітній син, сім`ї не було де проживати, грошових коштів також фактично не було, його батьки вирішили надати йому грошові кошти на купівлю квартири з ремонтом, щоб вже можна було в`їжджати і проживати без зайвих клопотів.

04 червня 2015 року між ним та його матір`ю - ОСОБА_5 був укладений договір позики, за умовами якого мати передала йому на придбання квартири 45000 доларів США строком до 04 червня 2017 року.

Спірна квартира була придбано за дані кошти.

Відповідач не надавала грошові кошти на купівлю даної квартири.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва суду від 17 лютого 2021 року було стягнуто з нього на користь матері 1 268 235 грн. заборгованості за договором позики , 267 851,23 гри. інфляційних втрат, 107 444,25 грн. - три проценти річних від простроченої суми, що разом становить 1 643 530, 48 гр.

Дане рішення є належним підтвердженням факту отримання ним грошових коштів від матері на придбання квартири, а тому квартира є його приватною власністю, оскільки куплена на грошові кошти, отримані від його матері.

Оскільки між ним та відповідачкою існують суперечності щодо права власності на квартиру, в порядку ст.ст.57 СК України та ст.392 ЦК України просить задовольнити позов.

Ухвалою суду від 24 вересня 2021 року в справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками.

З рекомендованого повідомлення вбачається, що відповідач отримав копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками 20 жовтня 2021 року.

/ а. с. 49 /

Відповідно до ст. 178 ЦПК України відповідачу був наданий строк для надання суду відзиву на позовну заяву.

05 листопада 2021 року до суду надійшов відзив відповідачки на позов, у якому остання проти позову заперечує.

Посилається на те, що згідно з ч.3 ст.61, ч.4 ст.65 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Оскільки отримані позивачем кошти були використані в інтересах сім`ї, а не на його особисті потреби, про що свідчить придбана квартира, вважає, що, незважаючи на наявність рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року, не спростовано презумцію спільності права власності подружжя на спірну квартиру.

З урахуванням цього просить у позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За змістом ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, даною нормою закону встановлена презумпція спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу.

Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку.

При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування.

Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі.

24 квітня 2017 року між ТОВ »Компанія «ВЕСТА-1» та позивачем був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.17 договору вартість квартири сторонами визначена в розмірі 921 263, 74 гр.

/ а.с. 13 - 17 /

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

З точки зору закону, застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Це відповідає правовому висновку Верховного Суду України, висловленому в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.

З матеріалів справи вбачається, що 04 червня 2015 року між позивачем та ОСОБА_5 був укладений договір позики, за умовами якого позивач отримав від своєї матері в борг 45 000, 00 доларів США на придбання квартири строком до 04 червня 2017 року.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17лютого 2021 року було стягнуто з позивача 1 268 235 гр. заборгованості за договором позики , 267 851,23 гр. інфляційних втрат, 107 444,25 гр. річних від простроченої суми, а всього 1 643 530, 48 гр.

При зверненні до суду позивач, будучи забезпеченим правовою допомогою, надав знеособлене рішення суду, а тому зробити будь-які висновки з цього рішення суд позбавлений можливості.

В той же час, відповідачка та її представник у судовому засіданні підтвердили наявність вказаного рішення та стягнення вказаної в ньому суми з позивача.

Наявність такої справи та результати вирішення спору підтверджуються також інформацією з Автоматизованої системи документообігу суду, доступної для перегляду.

Відповідачка в судовому засіданні зазначила, що до участі в розгляді справи про стягнення боргу вона не залучалася.

Даних оставив позивач у судовому засіданні не спростував.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

В п.28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що за нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Тобто сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним.

Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним із них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток.

Як за змістом позову, так і в судовому засіданні позивач підтвердив, що квартира набувалася для сім`ї, саме в інтересах сім`ї.

Судом встановлено та підтверджено сторонами, після укладення договору купівлі-продажу спірної квартири сім`я оселилася в ній та проживала.

З АСДС вбачається, що рішенням суду від 22 грудня 2021 року шлюб сторін розірвано. За змістом позову розлад у сім`ї виник у кінці 2019 року.

При цьому з позовом до суду відповідачка звернулася в червні 2020 року.

В свою чергу позов про стягнення з позивача боргу був зареєстрований в АСДС 27 травня 2020 року.

Тобто, обидва позови надійшли в провадження суду майже одночасно.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Зі змісту розписки позивача та рішення суду вбачається, що грошові кошти бралися позивачем у борг для придбання квартири.

В момент укладення договору сторони перебували в шлюбі.

Ні з розписки, ні з рішення суду не випливає, що вказана угода укладалася позивачем у власних інтересах, а не в інтересах сім`ї.

Наявність як самої розписки, так і судового рішення про стягнення боргу з позивача не є свідченням його дій не в інтересах сім`ї, наслідком яких є належність квартири до його особистої приватної власності.

Більше того, уже наявність самих боргових зобов`язань позивача свідчить про те, що спірна квартира не могла бути придбана за його особисті кошти, оскільки взяті в борг кошти в період шлюбу в інтересах сім`ї для її придбання є зобов`язаннями подружжя, які враховуються судом при вирішенні спору про розподіл майна, набутого в шлюбі.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 13 лютого 2020 року у справі №320/3072/18 (провадження №61-5819св19), наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого під час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна.

Належність майна, отриманого внаслідок укладення одним із подружжя кредитного договору, договору позики тощо, до спільної сумісної власності подружжя може зумовлювати виникнення в іншого з подружжя також й обов`язку щодо солідарного задоволення перед кредитором, узятих іншим із подружжя грошових зобов`язань.

Це узгоджується з нормою ч.4 ст.65 СК України, згідно з якою такий договір створюватиме обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

З урахуванням цього,придбання спірної квартири за отримані в борг кошти в період шлюбу, не тягне за собою виникнення особистої власності на придбане майно у того з подружжя, на кого оформлені боргові зобов`язання, а тому підстави для задоволення вимог позивача відсутні.

Керуючись ст.ст. 57, 60, 65 СК України, ст.ст.2, 4, 5, 11, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 / РНОКПП: НОМЕР_1 / до ОСОБА_3 / РНОКПП: НОМЕР_2 / про визнання майна особистою приватною власністю відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення буде складено 21 лютого 2022 року.

Суддя Л .А. Шереметьєва