17.02.2022 Провадження № 2/337/165/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2022 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого судді - Салтан Л.Г.

за участю секретаря - Шаповалової А.В.

за участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві користування житлом шляхом вселення в житлове приміщення

В С Т А Н О В И В :

29.10.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

29.11.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненим позовом.

Ухвалою суду від 01.11.2021 р. відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання, відповідачеві встановлений строк для надання відзиву.

13.12.2021 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві користування житлом шляхом вселення в жиле приміщення.

Ухвалою суду від 14.12.2021 зустрічна позовна заява прийнята до спільного розгляду, призначено підготовче судове засідання.

04.01.2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з відзивом на зустрічний позов, згідно якого заявлені зустрічні вимоги ОСОБА_3 не визнав у повному обсязі.

До судового розгляду спір між сторонами не врегульовано.

Ухвалою суду від 03.02.2022 року закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримав, суду пояснив, що спірна квартира була отримана його батьками, відповідачка по справі є його племінницею, яка мешкала у квартирі приблизно до 3-річного віку. Після чого, так як її мати не займалася вихованням племінниці, бо виїхала у Москву , друга сестра взяла її під опіку, тому вона стала проживати у неї. Квартира складається з 4 кімнат, після звільнення відповідачкою кімнати, її став займати його син. Наразі у квартирі мешкають лише члени його родини: дружина та двоє синів. Сини зареєстровані у селі у тещі. Коли сини були неповнолітні, він не бажав їх реєструвати у спірній квартирі, бо це б потягло додаткові нарахування за надані послуги. У 2001 році мати відповідачки повернулася до Запоріжжя з новим чоловіком, вони купили будинок по АДРЕСА_2 , забрали відповідачку, вітчим її удочерив. ЇЇ мати добровільно знялася з реєстрації у 2016 році, але у квартирі залишається зареєстрована відповідачка. Ключів від квартири у неї ніколи не було, речей в спірній квартирі вона не має. Квартплатню відповідачка ніколи не здійснювала, певний час послуги за житло сплачувала її мати. Рішеннями суду були стягнути нарахування з нього, відповідачки та її матері, але фактично нарахування були утриманні лише з нього. На сімейних святах, де зазвичай збриються його родина та родини сестер, постійно йшла мова за оплату комунальних послуг. Сестри вважали, що квартира їм дісталася у спадок, а йому, як єдиному чоловіку, у спадок залишилися борги за квартплатнею. У 2014-2015 роках сестри цікавилися у житлових органах щодо можливості продати спірну квартиру. Оскільки у нього були відсутні грошові кошти сплатити борг, питання щодо приватизації житла не вирішувалося. Інколи мати відповідачки телефонувала йому з приводу житла, нарікала, що він отримав квартиру в спадок від батьків, а тому вона та її діти також мають право на житло, але сама відповідачка ніколи не вселялася. Також він неодноразово особисто пропонував відповідачці знятися з реєстрації, це було і на її весіллі, і пізніш. У 2015-2016 році відповідачка обмінювала паспорт, ночувала у спірній квартирі, він і тоді пропонував їй знятися з реєстрації, але вона відмовилася. Коли він дізнався, що відповідачка вагітна та має намір зареєструвати свою дитину, він звернувся з позовом до суду. Просить позов задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечує, оскільки відповідачка не сплачує комунальні послуги а утримувати її та її дітей, вона не збриється. Якщо відповідачка наддасть докази, що може утримувати себе та своїх дітей, сплатить борг за комунальними послуги та буде сплачувати поточні борги, він не буде заперечувати проти її вселення у спірну квартиру.

Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, вважає їх законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову просить відмовити.

Відповідач двічі у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, звернулася до суду з заявою, в якій просила відкласти розгляд справи до закінчення строку листка непрацездатності у зв`язку з вагітністю та пологами до кінця квітня 2022 року, зазначила, що розірвала договір із представником ОСОБА_6 , у разі відмови у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, просила судове засідання провести у її відсутність, у позові ОСОБА_1 відмовити, її зустрічний позов задовольнити.

У відповідності ч.3 ст.223 ЦПК України, враховуючи повторність неявки відповідача та узгодженість дат слухання з її представником під час підготовчого судового засідання, суд вважав за доцільне проведення розгляду справи у відсутність відповідачки, з урахуванням її пояснень, даних під час підготовчого судового засідання.

У підготовчому засіданні відповідачка суду пояснила, що мешкала у спірній квартирі до трьох років, квартиру залишила за згодою усіх членів родини, між якими була домовленість щодо збереження її прав на житло. Певний час з неї та її матері утримувалися борги за квартплатнею у примусовому порядку на підставі виконавчих документів. Ключів від спірної квартири у неї ніколи не було. Іншого житла вона не має. Після досягнення повноліття вона мешкала у квартирі свого чоловіка, з яким наразі шлюб розірвано. Наразі вона чекає на народження другої дитини, ( батьком якої не є колишній чоловік), змушена винаймати житло. Позивачеві пропонували вирішити питання мирним шляхом: обміняти або продати квартиру, але він відмовлявся. Просила вселити її у спірну квартиру, бо іншого житла наразі не має взагалі.

Вислухавши пояснення учасників провадження, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Судом встановлено, щозгідно ордеру на жиле приміщення № 569 серія А-VІ від 27 січня 1983 року ОСОБА_7 , який є батьком відповідача на сім`ю з п`яти осіб була надана для заселення квартира АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 зареєстрований у спірній квартирі з 21 травня 1992 року по теперішній час. Крім нього, у спірній квартирі зареєстрована відповідачка ОСОБА_3 .

На теперішній час квартира АДРЕСА_1 не приватизована, є комунальною власністю територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, пункт 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 71 ЖК України визначено умови, відповідно до яких особу може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Аналіз статті 71 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання.

Відтак, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібні висновки висловлено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17 (провадження №61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19), від 12 травня 2021 року у справі № 301/288/20 (провадження № 61-2566св21).

Як на підставу свого позову ОСОБА_1 посилався на те, що його племінниця не мешкає у квартирі з 1997 року , приміщення залишила за згодою його батьків, які отримали квартиру та його рідною сестрою у малолітньому віці, мати відповідачки добровільно знялася з реєстрації у 2016 році, він змушений сплачувати комунальні послуги за відповідачку , яка зареєстрована в квартирі, якщо та доведе, що може утримувати себе та своїх дітей, сплатить борг за комунальними послуги та буде сплачувати поточні борги, він не буде заперечувати проти її вселення у спірну квартиру.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 зазначала, що спірна квартира була отримана батьками позивача та її матері, вона мешкала у тітки , в квартирі мешкає лише родина позивача, який є її дядьком. За життя дідусь та бабуся завжди зберігали за нею право на квартиру. ЇЇ мати завжди нагадувала позивачеві про її права на квартиру, внаслідок чого виникали сварки. Позивач заперечував проти її прав на квартиру. Ключів від спірної квартири вона ніколи не мала. Іншого житла вона не має, певний час вона мешкала з чоловіком у його квартирі, наразі вона чекає на народження дитини, змушена винаймати житло.

З пояснень сторін вбачається, що між сторонами наразі існують неприязні стосунки, виникнення яких пов`язане безпосередньо зі спірних правовідносин.

ОСОБА_3 набула право користування жилим приміщенням в установленому порядку, житло залишила не з власної волі у малолітньому віці. Після досягнення повноліття мешкати в квартирі не мала можливості, оскільки власних ключів від квартири не мала ніколи, вирішити питання щодо наявного спору з приводу житла позивач у добровільному порядку не погоджувався.

А відтак позовні вимоги, направлені на позбавлення прав відповідача щодо користування житлом, можуть бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі.

Спірна чотирьохкімнатна квартира є єдиним зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_3 , яка на час розгляду справи перебуває у стані вагітності. Доказів набуття відповідачкою права користування або права власності іншим житлом матеріали справи не містять.

Мешкання у квартирі родини позивача, відсутність ключів у відповідачки , неприязні стосунки між сторонами, на думку суду, є поважною причиною не проживання ОСОБА_3 в спірній квартирі понад шість місяців.

Самостійне утримання позивачем спірної квартири та не звернення відповідачки до суду за захистом своїх прав раніше не є достатньою підставою для позбавлення ОСОБА_3 права користування житлом. Позивач не позбавлений можливості компенсувати свої витрати у передбаченому законом порядку.

За таких обставин, суд вважає, що підстави для визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 , відсутні.

При вирішенні зустрічних позовних вимог суд зазначає наступне:

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 ніколи не мала ключів від спірної квартири, позивач не визнає її права на користування житловою площею у спірній квартирі, іншого житла остання не має, а тому враховуючи гарантоване Конституцією громадянам правом на житло та встановлення заборони примусового припинення та обмеження у праві користування ним, не інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги щодо її вселення у квартиру АДРЕСА_1 , законні та підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11,13, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 282, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням -відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві користування житлом шляхом вселення в житлове приміщення - задовольнити.

Вселити ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , мешкає : АДРЕСА_2 ) у квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня виготовлення повного тексту рішення апеляційної скарги.

Повний текст виготовлений 21 лютого 2022 року. Копію повного тексту рішення надіслати учасникам провадження.

Суддя: Л.Г. Салтан