Ухвала

Іменем України

29 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 154/3453/20

провадження № 61-11463ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бойко Наталії Іванівни на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 22 квітня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики від 11 березня 2011 року в розмірі 4 000 Євро та відсотки за користування позикою за 107 місяців (загальний розмір заборгованості за курсом Національного банку України на час пред`явлення позову складає 991 205,15 грн), а також - 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що у березні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до нього з проханням надати в борг 4 000 Євро. Вказана сума у валюті була надана відповідачу, що підтверджується розпискою від 11 березня 2011 року, під відсоткову ставку 6 % щомісячно, на термін до 6 місяців зі сплатою відсотків в термін до 12 числа щомісячно. У встановлений договором позики строк ОСОБА_2 не повернув позичених коштів та попросив продовжити дію договору позики. На 12 листопада 2020 року відповідач не сплатив відсотків за користування позикою за 107 місяців (за період користування позикою ним були сплачені відсотки всього за 9 місяців). Тривалим невиконанням боргових зобов`язань йому було завдано моральної шкоди. Він є особою з інвалідністю І групи внаслідок захворювання, отриманого при виконанні інтернаціонального обов`язку в Афганістані, потребує постійного стороннього догляду. Він неодноразово спілкувався з позичальником, який постійно обіцяв повернути гроші, але повертав частково, лише відсотки за користування позикою. Він постійно хвилювався та переймався цією ситуацією, через це погіршився стан його здоров`я, у 2013 році він переніс інфаркт. З того часу йому доводиться постійно лікуватися. Розмір завданої моральної шкоди він оцінив у 100 000 грн.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 22 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року, в задоволенні позову відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову в цій справі, а саме - скасовано арешт, накладений ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 лютого 2021 року, на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 , частка власності: 1/1, на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 26 вересня 2006 року, з дня набрання рішенням законної сили.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що наявною у справі розпискою від 11 березня 2011 року і встановленими обставинами підтверджується наявність невиконаних боргових зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 . Однак ОСОБА_1 пред`явив позов про стягнення заборгованості за згаданою розпискою та відшкодування моральної шкоди після спливу позовної давності за вказаними вимогами, а під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 заявив клопотання про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності.

18 листопада 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бойко Н. І. подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 22 квітня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) і мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 18 липня 2018 року у справі № 908/1846/17, про те, що Цивільний кодекс України (далі - ЦК України) у статті 267 передбачає можливість визнання судом поважними причини пропуску позовної давності, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Вирішення питання щодо визнання поважними причини пропуску позовної давності перебуває в межах дискреційних повноважень судів, однак, такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для визнання їх поважними. Разом з тим, якщо пропуск позовної давності має місце зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, рішення про визнання поважними причини пропуску позовної давності може порушити принцип юридичної визначеності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини, від 18 грудня 2019 року у справі № 906/190/19, про те, що коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що позовна давність пропущена без поважних причин, суд на підставі статті 267 ЦК України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц, про те, що закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропуску позовної давності поважними. Як правило, це відбувається за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити і від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 645/545/17. Таким чином, суди повинні були захистити його порушене право, так як він пропустив позовну давність з поважних причин - інфаркт (який стався ще до спливу позовної давності), складна операція з шунтування, реабілітація та подальші неодноразові серцеві напади.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що 11 березня 2011 року ОСОБА_2 склав розписку про отримання в борг у ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 4 000 Євро, які зобов`язався повернути у термін до шести місяців (до 11 вересня 2011 року) із щомісячною сплатою відсотків, до 12 числа щомісячно.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Встановлено, що на час розгляду справи зобов`язання за договором в частині повернення грошей відповідачем не виконано.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 вказано, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов.

Тобто перебіг позовної давності за вимогами позивача розпочався 12 вересня 2011 року та закінчився 12 вересня 2014 року.

Обставин переривання позовної давності судами попередніх інстанцій не встановлено.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

ОСОБА_2 подав до місцевого суду клопотання про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року у справі № 234/13519/16-ц (провадження № 61-14512св18) вказано, що відповідно до частин другої-четвертої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

Дійшовши висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суди попередніх інстанцій в цій справі застосували правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17, згідно з якими ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики.

Відповідно до частини п`ятої статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15 травня 2020 року у справі № 922/1467/19 зазначено, що за змістом статті 267 ЦК України, сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. До висновку про поважність причин пропуску позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі.

Верховний Суд у складі колегій суддів Касаційного господарського суду в постановах від 07 вересня 2021 року у справі № 906/730/18 та від 30 листопада 2021 року у справі № 910/256/20 наголосив, що позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. Тому на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було дотримано або пропущено з поважних причин. При цьому суд повинен встановити початок перебігу позовної давності, його переривання чи зупинення, суд за результатами оцінки доказів, наданих на підтвердження обставин дотримання/недотримання строків позовної давності, має зробити висновок про їх об`єктивний характер, і, відповідно, про існування поважних причин пропуску позовної давності при зверненні позивача за захистом порушеного права. При цьому саме об`єктивні причини повинні бути враховані судом, які вказують на об`єктивні перешкоди для особи своєчасно звернутися за захистом порушеного права.

В обґрунтування поважності причин пропуску позовної давності позивач послався на те, що у 2013 році, тобто до спливу позовної давності, він переніс інфаркт та постійно лікувався.

Судами також встановлено, що згідно з посвідченням серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 є особою з інвалідністю І групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни.

З акта обстеження від 12 червня 2015 року № 148237 вбачається, що ОСОБА_1 потребує постійного стороннього догляду.

Згідно з випискою з медичної картки (стаціонарного) хворого 1400 ОСОБА_1 має такий діагноз: стабільна стенокардія, ФКЗ, постінфарктний (2013 рік) кардіосклероз.

З виписки з медичної картки стаціонарного хворого № 8633 вбачається, що 29 травня 2015 року ОСОБА_1 прибув до кардіологічного відділення Волинської обласної клінічної лікарні та вибув 04 червня 2015 року, діагноз: стабільна стенокардія напруги, ФК 3, коронароатеросклероз, післяінфарктний (2013 рік) кардіосклероз, АКШ (2013 рік, 3 шунти) ішемічна кардіоміопатія, блокада ЛНПГ, тромб верхівки ЛШ, СН 2Б ст. із значно порушеною систологічною функцією лівого шлуночка.

Згідно з випискою з картки стаціонарного хворого № 8300, 22 грудня 2017 року ОСОБА_1 прибув до терапевтичного відділення та вибув 03 січня 2018 року, діагноз: стенокардія наруги ФК ІІІ (прогресуючий перебіг 22 грудня 2017 року по 28 грудня 2017 року). Постінфарктний кардіосклероз (20131). Стан після АКШ (2013 рік 3 шунта). Ішемічна кардіоміопатія. Блокада ПНПГ. Часта суправентрикулярна екстрасистолія. Тромб верхівки ЛШ. НМК ІІ ст. НАК І. НТК. СН ІІ А-Б із зниженою систологічною функцією лівого шлуночка.

З виписки з медичної картки стаціонарного хворого № 10806 вбачається, що 16 жовтня 2020 року ОСОБА_1 прибув та 23 жовтня 2020 року вибув, діагноз: ІХС. Стабільна стенокардія напруги. ФК 2. Постінфарктний (2013 р.) кардіосклероз. Коронарний атеросклероз. Стан після АКШ (2013 рік) (3 шунти), ішемічна кардіоміопатія. Повна блокада лівої ніжки п.Гіса. Короткочасні пароксизми ФП. Гіпертонічна хвороба 3 ст. 2 ступеня, ССР дуже високий Гіпертензивне серце. СН 2 Б ст. з порушеною систолічною функцією лівого шлуночка.

Також до справи долучено виписку з медичної картки (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 , виписку епікриз з і/х № 10007 та копії проїзних документів № 184030, № 004081, № 184031.

Дослідивши зазначені докази та наведені позивачем в обґрунтування поважності причин пропуску позовної давності аргументи, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про неповажність причин пропуску позивачем позовної давності.

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що у зв`язку з поганим станом здоров`я, перенесеним інфарктом та іншими супутніми захворюваннями, внаслідок яких він потребував лікування, йому складно було звернутися до суду за захистом своїх майнових прав у межах позовної давності, не свідчать про помилковість висновків судів попередніх інстанцій про неповажність причин пропуску позовної давності, так як суди врахували зазначені обставини в сукупності з іншими, зокрема початком перебігу позовної давності (розпочався до обставин, на які послався позивач) і часом, який минув з моменту спливу позовної давності до дати пред`явлення позову (більше п`яти років).

Отже, встановивши обґрунтованість позовних вимог і те, що позивач звернувся до суду з позовом після спливу позовної давності за заявленими ним вимогами та відсутні поважні причини пропуску позовної давності, а відповідач подав клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності, суд першої інстанції, з яким погодився апеляцій суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду щодо застосування статей 256, 257, 261, 267 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про поважність причин пропуску позовної давності, як і посилання на постанови Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 18 липня 2018 року у справі № 908/1846/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 906/190/19 та постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц, зводяться до незгоди заявника з установленими судами обставинами і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Бойко Н. І. про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 22 квітня 2021 року та постанови Одеського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Бойко Наталії Іванівни на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 22 квітня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко