справа № 208/7984/21
№ провадження 2/208/120/22
РІШЕННЯ

Іменем України

08 грудня 2022 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області в складі:

головуючого, судді - Івченко Т.П.

за участю: секретаря судового засідання Задьори В.І.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у місті Кам`янське Дніпропетровської області цивільну справу за позовом адвоката Федоренко Романа Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про стягнення заборгованості», -

встановив:

1. Короткий зміст позовних вимог.

У вересні 2021 року до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області звернувся адвокат Федоренко Р.В.. в інтересах позивача ОСОБА_1 з цивільним позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд: стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою:: АДРЕСА_2 заборгованість за борговими розписками в розмірі 5 000,00 доларів СІНА, еквівалент якої за курсом НБУ становить 133 391,00 грн. та 3% річних в сумі 251,73 доларів США, еквівалент якої за курсом НБУ становить 6 715, 70 грн., а всього - 5 251,73 доларів США еквівалент якої за курсом НБУ становить 140 106, 70 грн., а також судові витрати понесені позивачем у розмірі 1 401,07 грн. сплачений судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000, 00 грн.

Під час розгляду справи в судовому засіданні, представник позивача просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за борговими розписками в розмірі 5 000,00 доларів СІНА, та 3% річних в сумі 251,73 доларів США, всього - 5 251,73 доларів США, а також понесені судові витрати покласти на відповідача.

2.Позиція сторони позивача.

В обґрунтування позову представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Федоров Р.В. зазначає, що 29.08.2019р. Позикодавець - ОСОБА_1 передав у власність Позичальнику ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 1000, 00 доларів США, а Позичальник зобов`язався протягом двох місяців повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів і плату за користування позикою, що разом складає 1200, 00 доларів США. На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_2 склав і передав ОСОБА_1 письмову боргову розписку. Крім того 04.10.2019р. Позикодавець - ОСОБА_1 передав у власність Позичальнику ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 3 000, 00 доларів СІЛА, а Позичальник зобов`язався до 01.02.2020р. повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів і плату за користування позикою, що разом складає 3 800, 00 доларів США. На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_4 склав і передав ОСОБА_1 , письмову боргову розписку.

Таким чином, ОСОБА_2 , отримавши від ОСОБА_1 вказані вище позики в сумі 4000, 00 доларів США, склав і видав йому письмові розписки про отримання в борг означених грошових коштів за договорами позики, які підтверджують як їх укладення, так і умови договорів, а також засвідчують факти отримання Боржником від Кредитора всього 4000, 00 доларів США та зобов`язання Боржника повернути Позичальникові запозичені грошові кошти і плату за користування позиками, що разом складає 5000, 00 доларів США.

З огляду на те, що означені розписки містять інформацію про отримання коштів саме в борг та положення про те, що Позичальник зобов`язується такі кошти повернути в конкретний строк, вони мають в наявності усі ознаки притаманних борговому документу, а наявність цих боргових розписок у Кредитора свідчить про те, що Боржник отримав кошти та не повернув їх.

Однак, в порушення своїх зобов`язань ОСОБА_2 не повернув ОСОБА_1 позики і не сплатив винагороду за їх користуванням і, значить, заборгував йому 5000, 00 доларів СІЛА.

Крім того, після закінчення дії строку позики, так як зобов`язання є грошовим, то кредитор має право вимагати нарахування платежів згідно зі статтею 625 ЦК України, тобто, 3 % річних та інфляційні. При цьому, якщо позики була видана у іноземній валюті, то інфляційні не нараховуються, так як індексації підлягає лише українська валюта - гривня.

При розрахунку 3 % річних повинна братися валюта визначена у договорі або рішенні суду, а не її еквівалент у національній валюті України - гривні.

Так, борг і плату за користування позикою в сумі 1 200,00 доларів США Відповідач мав сплатити Позивачу 29.10.2019р. і, значить станом на 13.09.2021р. прострочення виконання зобов`язання складає 684 днів, а 3% річних складають: ((1 200, 00 * 3%) / 365) * 684 = 67,46 доларів США.

Борг і плату за користування позикою в сумі 3 800, 00 доларів США Відповідач мав сплатити Позивачу 01.02.2020р.і, значить станом на 13.09 2021р. прострочення виконання зоб`язання складає 590 днів, а 3% річних складають: ((3 800, 00 * 3%) / 365) * 590 = 184,27 доларів США.

Всього 3% річних складають 251,73 доларів США.

Таким чином, Відповідач має сплатити на користь Позивача борги і плату за користування позиками в сумі 5000,00 доларів США, 3% річних в сумі 251,73 доларів США, а всього - 5 251,73 долара США.

Так, борг і плату за користування позикою в сумі 1200,00 доларів США Відповідач мав сплатити Позивачу 29.10.2019р. і, значить станом на 13.09.2021р. прострочення виконання зобов`язання складає 684 днів, а 3% річних складають: ((1 200, 00 * 3%) / 365) * 684 = 67,46 доларів США.

Борг і плату за користування позикою в сумі 3 800, 00 доларів США Відповідач мав сплатити Позивачу 01.02.2020р.і, значить станом на 13.09 2021р. прострочення виконання зоб`язання складає 590 днів, а 3% річних складають: ((3 800, 00 * 3%) / 365) * 590 = 184,27 доларів США.

Всього 3% річних складають 251,73 доларів США.

Таким чином, Відповідач має сплатити на користь Позивача борги і плату за користування позиками в сумі 5 000,00 доларів США, 3% річних в сумі 251,73 доларів США, а всього - 5 251,73 долара США.

Станом на 13.09.2021р. офіційний курс гривні до долара США за даними Національного банку України становить 26,6782 грн. за 1 долар США.

Сума заборгованості у національній валюті становить 5 251,73 доларів США х 26,6782 грн. = 140 106,70 грн.

Вище зазначене підтверджуєтеся наступними документами: борговими розписками від 29.08.2019р. та від 04.10.2019р., паспортами та довідками про ІПН Позивача та Відповідача, Листом-вимогою та квитанцією про його відправлення від 08.09.2021р.; заявою про забезпечення позову від 07.09.2021р., копією Витягу з реєстру нерухомого майна.

Позивачем вживались заходи досудового врегулювання спору, а саме: 08.09.2020р. поштою направлялась вимога про сплату боргу.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Розмір судового збору виходить з однієї позовної вимоги майнового характеру, яка для фізичної особи складає 1,0 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме: 140 106,70 грн. х 1% = 1 401,07 грн.

Розмір витрат на професійну правничу допомогу орієнтовно складає 7000, 00 грн. і підтверджується Договором на правову допомогу № 72/фо-0921, Додатковою угодою №1 до нього; Актом надання послуг № 156 від 13.09.2021р., Звітом про надані послуги № 156 від 13.09.2021р., Рахунком № 156 від 09.09.2021р.; Прибутковим касовим ордером № 6 від 13.06.2021р.

3. Позиція відповідача.

Відповідач, ОСОБА_5 не скористався своїм правом та не подав в строк, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття позовного провадження, відзив на позов, який має відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, та докази в підтвердження обставин, на яких ґрунтується заперечення, а також не подав зустрічний позов.

4. Процесуальні питання пов`язанні з розглядом справи.

15.09.2021 року адвоката Федоренко Романа Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська з позовно заявою до ОСОБА_2 «про стягнення заборгованості» (а.с.2-4).

15.09.2021 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддям, справу передано в провадження судді Івченко Т.П. (а.с.31).

14.02.2022 року Ухвалою судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області відкрито провадження по справі та справу призначеного до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.(а.с.34).

31.05.2022 року відповідач ОСОБА_2 отримав копію позовної заяви та доданих до неї документів, про що власноруч написав розписку та поставив свій підпис (а.с.36).

31.05.2022 року відповідач ОСОБА_2 через канцелярію суду подав заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату (а.с.37).

04.08.2022 року відповідач ОСОБА_2 через канцелярію суду подав заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату (а.с.43).

08.09.2022 року через канцелярію суду від представника позивача, адвоката Сологуб Д.О. надійшла заява, в якій він просить долучити до матеріалів справи оригінали боргових розписок. (а.с.54,55,56).

16.11.2022 року через канцелярію суду від представника відповідача, адвоката Горкуна Д.О. надійшла заява про відкладення розгляду справи на іншу дачу (а.с.59).

Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином сповіщений про дату, час та місце судового розгляду, згідно з вимогами ст.130 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив, судові повістки - виклики вручались відповідачу особисто в суді, що підтверджується розпискою написаною нам власноруч (а.с.39), та направлялись на останню відому суду адресу, та на адресу фактичного місця проживання, яку відповідач вказав у своїх заявах про відкладення справи, а тому в силу ст.131 ЦПК України, вважаються доставленими, що підтверджується рекомендованими повідомленнями, які знаходяться в матеріалах справи (а.с.53,63) та на підставі ст. 223 ЦПК України, суд вважає причини неявки відповідачів неповажними; є достатньо матеріалів про права та відносини сторін, потрібність дачі особистих пояснень відповідачами відсутня, що дозволило суду ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів.

Як передбачено п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

ЄСПЛ у рішенні у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» (№12307/16) визначив, що якщо повістку було направлено за однією з відомих адрес, а особа ухиляється від її отримання, то особа може стежити за ходом справи з офіційних джерел, таких як веб - сторінка суду, а тому право такої особи на справедливий суд, гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод порушено не було.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідач будучи повідомленим належним чином про розгляд справи відносно нього, відзиву на позов не подав про причини неможливості вчинення процесуальних дій суду не повідомив.

У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України.

5. Фактичні обставини встановлені судом.

Судом встановлено, що 29.08.2019 р. та 04.10.2019 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 фактично укладено договори позики, у вигляді розписок.

Згідно умов розписки від 29.08.2019 р. ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1000, 00 доларів США, які останній зобов`язався повернути через два місяця.

Договір позики від 29.08.2019 року містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату його складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та валюті, також зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення та суму повернення, а саме з урахуванням плати за користування позикою, розмір позики, яку позичальник повинен повернути що разом складає 1200, 00 доларів США, на підтвердження укладення договору позики ОСОБА_2 склав і передав ОСОБА_1 письмову боргову розписку, яка підписана відповідачем (а.с.6, 56).

Згідно умов розписки від 04.10.2019р. ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 3000,00 доларів США, які останні зобов`язався повернути до 01.02.2020р..

Договір позики від 04.10.2019 року містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату його складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та валюті, також зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення та суму повернення, а саме з урахуванням плати за користування позикою, розмір позики, яку позичальник повинен повернути, що разом складає 3800, 00 доларів США, на підтвердження укладення договору позики ОСОБА_2 склав і передав ОСОБА_1 письмову боргову розписку, яка підписана відповідачем (а.с.5, 55).

Вказані договори-розписки підтверджують отримання відповідачем ОСОБА_6 від позичальника ОСОБА_1 коштів у розмірі 4000,00 доларів США, в присутності свідків та волевиявлення боржника - відповідача ОСОБА_7 у визначений строк, повернути боргу у розмірі 5000,00 доларів США.

Після спливу кінцевого терміну виконання зобов`язання відповідач грошові кошти позивачу не повернув.

Між сторонами виник спір з приводу повернення коштів, отриманих у позику.

Наявність боргових документів у позичальника ОСОБА_1 , долучених до матеріалів справи підтверджує факт не виконання відповідачем зобов`язання та свідчить про існування заборгованості ОСОБА_2 по договорам позиви від 29.08.2019 р. та 04.10.2019.

6. Правові норми законодавства застосовані судом, висновки та мотиви прийнятого рішення.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відтак, судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо договірного зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, який регулюється загальними положеннями про зобов`язання Глави 47 Книги п`ятої Зобов`язальне право та відповідними нормами параграфу 1 Позика Глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію(передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо)або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до вимог ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 530 ЦК України визначено, що при встановленому строку (терміну) виконання зобов`язання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з положеннями статті 545 цього Кодексу кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів та підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання боржником грошових коштів.

Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою (справи №№ 127/3120/16-ц, 752/19567/14-ц, 531/152/19).

Позивач на підтвердження укладення з відповідачем договору позики надав суду розписку від 29.08.2019 р. та від 04.10.2019, які посвідчують передання позичальнику визначеної грошової суми позикодавцем, що відповідає вимогам ч. 2 ст.1047 ЦК України. Натомість, відповідач не надав суду жодного допустимого доказу на підтвердження того, що договір позики він не укладав, грошей не позичав.

При цьому суд враховує, що відповідач договір позики відповідно до положень ст. 1051 ЦК України не оспорював, цей договір недійсним у встановленому законодавством порядку не визнано.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У ч. 1ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у справі № 177/1659/17, провадження № 61-40766св18, від 18 травня 2020 року зазначав правову позицію про стягнення боргу за розпискою, застосовуючи статтю 1046 Цивільного кодексу України (яка містить поняття договору позики, згідно з яким за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, а договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками) наголошує на тому, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, що є доказом укладення договору позики. Тобто, складена належним чином боргова розписка є підтвердженням факту укладення договору позики, однак, поняття боргової розписки є вужчим, ніж поняття договору позики.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка (у даному випадку договір і акт приймання передачі коштів) як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей...».

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (провадження № 6-63цс13), від 02 липня 2014 року (провадження № 6-79цс14), від 13 грудня 2017 року (провадження № 6-996цс17) та постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 383/976/15-ц (провадження № 61-10361св18), від 25 березня 2020 року в справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18).

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Правові висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18), від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18).

З наведених підстав, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача на його користь суми боргу відповідно до розписки від 29.08.2019 року у сумі 1200,00 доларів США та від 04.10.2019 року у сумі 3 800,00 доларів США.

Відповідальність позичальника за порушення умов договору передбачена ч. 1 ст. 1050 ЦК України, відповідно до якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до наданого у позовній заяві позивачем розрахунку 3% річних судом встановлено, що він просить стягнути 3% річних за 684 дні і сума становить ((1 200, 00 * 3%) / 365) * 684 = 67,46 доларів США по договору від 29.08.2019 року та за 590 днів і сума становить ((3 800, 00 * 3%) / 365) * 590 = 184,27 доларів США. Таким чином суд вважає можливим захистити право позивача шляхом стягнення з відповідача на його користь 3 % річних, з урахуванням того, що відповідачем не було спростовано такий розрахунок, а заявлений розмір є таким, що відповідає положенням ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики, оскільки заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими.

Отже, з наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що між сторонами склалися правовідносини в результаті укладеного ними договорів позики від 29.08.2019 року та від 04.10.2019 року, однак відповідач на цей час не виконав свої зобов`язання, а тому суд вважає можливим захистити право позивача шляхом стягнення з відповідача на його користь суми основного боргу у сумі 5000,00 доларів США за договорами позики з урахуванням 3 % річних у розмірі 251,73 доларів США, як просить представник позивача.

Докази повернення цього боргу в матеріалах справи відсутні.

Згідно з положеннями ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий позивачем на підтвердження своїх вимог, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови ПВС України від 12.06.2009 № 2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Частиною 3 статті 12, статтями 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електронні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

При цьому суд враховує позиції ЄСПЛ щодо аргументації судових рішень, закріплені, зокрема в рішенні «Бендерський проти України`від 15.11.2007,в якому наголошується, що право може вважатися ефективним, тільки, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (п.33 рішення від 21.03.2000 у справі "Дюлоранспроти Франції"; пп.32, 35 рішення від 07.03.2006у справі «Донадзе проти Грузії»).

Відповідач ОСОБА_2 не використав можливість і право реалізувати свої процесуальні права, заперечувати проти позову, надати докази у підтвердження своїх заперечень. Небажання відповідача надати відзив та докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову дало суду право обмежитись доказами, наданими позивачем.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає в цій частині задоволенню повністю.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

7. Розподіл судових витрат між сторонами.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, пов`язані зі сплатою судового збору при подачі позову до суду, в сумі 1400 (одна тисяча чотириста) гривень 07 копійок.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, - до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу.

Представником відповідача подано заяву про стягнення на користь відповідача понесених ним витрат на отримання правової допомоги наданої адвокатом згідно до Договору про надання правової допомоги № 72 від 06 вересня 2021 року, додаткової угоди № 1 до договору № 72 від 06.09.2021 року, акту надання послуг № 156 від 13.09.2021 року, та квитанції до прибуткового касового ордеру № 6 від 13.09.2021 року, за загальним розміром 7000 гривень, які складаються із: 300,00 гривень надання консультації, 400,00 грн. - вивчення документів та надання висновку, 300,00 грн. аналіз нормативно-правової бази та судової практики, 500,00 грн. заходи по збору доказів (отримання витягу з реєстру), 500,00 грн. побудова позиції захисту та тактики її проведення, 750,00 грн. складання претензії, 750,00 грн. складання заяви про забезпечення позову та 3500,00 грн. складання позову (а.с.24,26-30), тому в цій частині вимоги є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Керуючись вимогами ст.ст. 10, 76, 141, 259, 260, 263-265 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позовні вимоги адвоката Федоренко Романа Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про стягнення заборгованості» задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою:: АДРЕСА_2 заборгованість за борговими розписками в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) доларів США, та 3% річних в сумі 251 (двісті п`ятдесят один) долар 73 центи США.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою:: АДРЕСА_2 , судові витрати в розмірі 1400 (одна тисяча чотириста) гривень 07 копійок, сплачений судовий збір.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою:: АДРЕСА_2 , витрати на отримання правової допомоги наданої адвокатом у розмірі 7000 (сім тисяч) гривень 00 копійок.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - http://zv.dp.court.gov.ua.

Сторони по справі:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ;

Суддя Т.П.Івченко