провадження 2/201/762/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2022 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем - Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕКТРУМ ЕССЕТС» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про визнання права вимоги, визнання нерухомого майна іпотечним та відновлення запису про обтяження, скасування запису про обтяження, визнання особи іпотекодавцем та звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «СПЕКТРУМ ЕССЕТС» 07 жовтня 2021 року звернулося до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про визнання права вимоги, визнання нерухомого майна іпотечним та відновлення запису про обтяження, скасування запису про обтяження, визнання особи іпотекодавцем та звернення стягнення на предмет іпотеки, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилалися на те, що 21 листопада 2007 року між ВАТ комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 8/2007/840-К/1628Н. В забезпечення виконання умов даного кредитного договору було укладено договір іпотеки № 1628Н/1 від 21 листопада 2007 року, що зареєстрований в реєстрі за № 3167 та посвідчений приватним нотаріусом. Відповідно до умов даного договору в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_1 .

15 травня 2020 року між ПАТ «Комерційний банк «НАДРА» та ТОВ «СПЕКТРУМ ЕССЕТС» було укладено договір про відступлення прав вимоги № GL3N017513, згідно з умовами якого останнє набуло права вимоги, у тому числі, і до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 за кредитним договором № 777030/ФЛ-3 від 27 лютого 2008 року, та усіма забезпечувальними договорами. Договір є укладеним ( у розумінні положень статті 1077 ЦК України) та виконаним у повному обсязі, що підтверджується безпосередньо укладеним сторонами та посвідченим нотаріально Договором про відступлення прав вимоги № GL3N017513 від 15 травня 2020 року за реєстровим № 128, актом від 15 травня 2020 року приймання-передачі оригіналів документів до договору про відступлення прав вимоги № GL3N017513 від 15 травня 2020 року, платіжним дорученням № 82 від 04 травня 2020 року на суму 15 600 000 грн..

Таким чином, до ТОВ «СПЕКТРУМ ЕССЕТС» перейшло право вимоги і до ОСОБА_1 за кредитним договором № 8/2007/840-к/1628Н від 21 листопада 2007 та відповідним договором іпотеки № 1628Н/1 від 21 листопада 2007 на підставі договору про відступлення прав вимоги № GL3N017513 від 15 травня 2020 року.

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно позивачу стало відомо, що зараз вищевказаний предмет іпотеки належить іншій особі, а саме ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 140 від 16 січня 2021 року, який посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Ричкою К.Ю.. Так з даної довідки стало відомо, що запис про іпотеку було припинено на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2011 року по справі № 201/15183/15-ц. Зробивши відповідний запит до даного суду позивач отримав відповідь, відповідно до якої рішення стосовно іпотечного майна не приймалося, а рішення винесено стосовно інших осіб і стосовно іншого предмета спору (ні банк, ні боржник не були учасниками справи).

Після вилучення запису про іпотеку спірне майно неодноразово відчужувалося, а саме: ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу № 2224 від 07 грудня 2015 року, який посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Бондаренко Р.О.; ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу № 698 від 08 грудня 2015 року, який посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Ричкою К.Ю..

Відповідно до ч. 6 ст. З Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до вимог статті 23 Закону N 898-ГУ у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, оскільки у момент передачі майна в іпотеку іпотекодавець не був її власником. Іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

У даному випадку всі обов`язки іпотекодавця перейшли до нового власника у момент переходу до нього права власності на предмет іпотеки і при цьому не має значення чи був він обізнаний з тим, шо вказане майно обтяжене. Тому права позивача можуть бути поновлені шляхом задоволення саме заявлених позовних вимог. Саме з такими позовними вимогами змушений звернутися позивач, оскільки іншого способу відновити свої права іпотекодержателя у відповідності до вимог діючого законодавства немає. Крім того, керуючись вищевказаними правовими позиціями позивач як іпотек держатель бажає задовольнити свої вимоги по кредитному договору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки ПАТ «КБ «Надра» виконав свої зобов`язання за Кредитним договором № 777030/Ф.ДЗ від 27 лютого 2008 року. Відповідачі взяті на себе зобов`язання по виплаті кредитних коштів у строки визначені кредитним договором не виконують.

Основний боржник не виконує умови кредитного договору. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачами взятих на себе обов`язків утворилась заборгованість, яка станом на 15 травня 2020 року становить 320356.11 доларів США, що еквівалентно 8 546 844.74 грн., яка складається з: заборгованість за тілом кредиту в сумі 143 923.24 доларів США, еквівалент у гривні 3 839 756.91 грн., заборгованість за відсотками кредиту в сумі 176432.87 доларів США, еквівалент у гривні 4 707 087.83 грн..

Позивач вважає дії відповідачів протиправними і незаконними. На звернення позивача до відповідачів про з`ясування обставин вказаного та укладання договорів іпотеки, купвлі-продажу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане порушуючим їх права, а тому і звернулися в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідачів по невизнанню їх законного права на вказане нерухоме майно неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просили суд визнати за ТОВ «СПЕКТРУМ ЕССЕТС» право вимоги та права іпотеко держателя за договором іпотеки № 1628Н/1 від 21 листопада 2007 року, що зареєстрований в реєстрі за № 3167 та посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Куліш В.І., відносно квартири АДРЕСА_2 ; поновити в Державному реєстрі іпотек запис про іпотеку, яка виникла на підставі договору іпотеки № 1628Н/1 від 21 листопада 2007 року, що зареєстрований в реєстрі за № 3167 та посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Куліш В.І., реєстраційний номер обтяження: 6426258 та поновити в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження, реєстраційний номер обтяження 6072971, які виникли на підставі договору іпотеки № 1628Н/1 від 21 листопада 2007 року, що зареєстрований в реєстрі за № 3167 та посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Куліш В.І.; в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 8/2007/840- к/1628Н від 21 листопада 2007 року, яка станом на 15 травня 2020 року складає 8 546 844.74 грн, з яких: 3 839 756.91 грн. заборгованість за тілом кредиту, 4707087.83 заборгованість за відсотками на користь ТОВ «СПЕКТРУМ ЕССЕТС» звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 1628Н/1 від 21 листопада 2007 року, що зареєстрований в реєстрі за № 3167 та посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Куліш В.І. на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 98.6 кв. м., житловою площею 30.5 кв. м., шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій та стягнути з відповідачів на користь позивача сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 15 835 грн. 96 коп., задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 ,. ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, позовні вимоги не визнали, оскільки розуміли значення своїх дій, дії нотаріуса та реєстратора були правильними і законними. Всі істотні умови спірних правочинів дотримані і виконані, письмове роз`яснення цього було, порушень відносно позивача допущено не було, психологічного чи іншого тиску при укладанні договору чи видачі свідоцтва про власність не було, ніхто в оману нікого не вводив. Вважають позовні вимоги безпідставними і не можливим їх задоволення. Просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Причини неявки відповідачів та вказаних третіх осіб в судове засідання судом визнаються не поважними і оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи та недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже, доказів (будь-яких) на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона відповідачів не надавала (з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що заява про відкладення слухання справи не перешкоджає розгляду справи). На даній стадії слухання суд вважає помилковим перенесення слухання в справі з мотивів коронавірусної ситуації в країні, воєнного часу чи інш., оскільки суди працюють, таке перенесення (відкладення) слухання справи можливе за умови, якщо не вирішені всі інші питання (а вони вирішені), не розглянуті клопотання (а вони розглянуті), не з`ясовані доповнення, заяви і клопотання (з`ясовані) та інш., від яких залежить можливість її розгляду; при цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; відкладаючи розгляд в справі начебто через неможливість розглянути її без представника чи адвоката, не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. Стороною відповідачів не надано доказів, що їх представник чи адвокат дійсно зайнятий і не може з`явитися в судове засідання з поважних причин. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто може перешкоджати вирішенню цієї справи. Можливе посилання представника на те, що його неявка /чи адвоката/ на даній стадій процесу у цій справі може вплинути на результати розгляду цієї цивільної справи, протирічить названому. Отже, суд вважає можливим розгляд справи далі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних відповідачів та третіх осіб згідно ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін, третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що 21 листопада 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 8/2007/840-К/1628Н. В забезпечення виконання умов даного кредитного договору було укладено договір іпотеки № 1628Н/1 від 21 листопада 2007 року, що зареєстрований в реєстрі за № 3167 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І. Відповідно до умов даного договору в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_1 .

15 травня 2020 року між ПАТ комерційний банк «НАДРА» та ТОВ «СПЕКТРУМ ЕССЕТС» було укладено договір про відступлення прав вимоги № GL3N017513 (договір), згідно з умовами якого останнє набуло права вимоги, у тому числі, і до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 за кредитним договором № 777030/ФЛ-3 від 27 лютого 2008 року, та усіма забезпечувальними договорами.

Договір є укладеним (у розумінні положень статті 1077 ЦК України) та виконаним у повному обсязі, що підтверджується безпосередньо укладеним сторонами та посвідченим нотаріально договором про відступлення прав вимоги № GL3N017513 від 15 травня 2020 року за реєстровим № 128, актом від 15 травня 2020 року приймання-передачі оригіналів документів до договору про відступлення прав вимоги № GL3N017513 від 15 травня 2020 року, платіжним дорученням № 82 від 04 травня 2020 року на суму 15 600 000 грн. (п`ятнадцять мільйонів шістсот тисяч гривень 00 копійок).

Таким чином, до ТОВ «СПЕКТРУМ ЕССЕТС» перейшло право вимоги і до ОСОБА_1 за кредитним договором № 8/2007/840-к/1628Н від 21 листопада 2007 та відповідним договором іпотеки № 1628Н/1 від 21 листопада 2007 на підставі договору про відступлення прав вимоги № GL3N017513 від 15 травня 2020 року.

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно позивачу стало відомо, що наразі вищевказаний предмет іпотеки належить іншій особі, а саме ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 140 від 16 січня 2021 року, який посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Ричкою К.Ю..

Так з даної довідки стало відомо, що запис про іпотеку було припинено на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2011 року по справі № 201/15183/15-ц. Зробивши відповідний запит до даного суду позивач отримав відповідь, відповідно до якої рішення стосовно іпотечного майна не приймалося, а рішення винесено стосовно інших осіб і стосовно іншого предмета спору (ні банк, ні боржник не були учасниками справи).

Після вилучення запису про іпотеку спірне майно неодноразово відчужувалося, а саме: ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу № 2224 від 07 грудня 2015 року, який посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Бондаренко Р.О.; ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу № 698 від 08 грудня 2015 року, який посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Ричкою К.Ю..

Правовий висновок, який висловлений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року по справі № 161/6253/15-ц: правовідносини з іпотеки врегульовані як у ЦК України так і у Законі N 898-ІУ. Відповідно до Закону N 898-ІУ іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Оскільки договір іпотеки є різновидом договору застави та окремим способом забезпечення зобов`язань, регулювання якого здійснюється статтями 572-593 глави 49 ЦК України і спеціальним законом, то до іпотечних правовідносин за участі майнового поручителя не підлягають застосуванню положення параграфа 3 глави 49 ЦК України (постанови Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 року у справі № 3-43гс12 та від 17 вересня 2014 року у справі N 6-109цс14).

Іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

У даному випадку всі обов`язки іпотекодавця перейшли до нового власника у момент переходу до нього права власності на предмет іпотеки і при цьому не має значення чи був він обізнаний з тим, шо вказане майно обтяжене. За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

За висновками Верховного Суду у справі № 926/3371/17, викладених у постанові від 07 травня 2019 року, вилучення обтяжень про іпотеку та заборону на відчуження не тягне припинення договору іпотеки.

Тобто в даному випадку права позивача можуть бути поновлені шляхом задоволення заявлених позовних вимог. Саме з такими позовними вимогами змушений звернутися позивач, оскільки іншого способу відновити свої права іпотекодержателя у відповідності до вимог діючого законодавства немає. Крім того, керуючись вищевказаними правовими позиціями позивач як іпотек держатель бажає задовольнити свої вимоги по кредитному договору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

ПАТ «КБ «Надра» виконав свої зобов`язання за кредитним договором № 777030/Ф.ДЗ від 27 лютого 2008 року. Відповідачі взяті на себе зобов`язання по виплаті кредитних коштів у строки визначені кредитним договором не виконують. Основний боржник не виконує умови кредитного договору. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачами взятих на себе обов`язків утворилась заборгованість, яка станом на 15 травня 2020 року становить 320356.11 доларів США, що еквівалентно 8 546 844.74 грн., яка складається з: заборгованість за тілом кредиту в сумі 143 923.24 доларів США, еквівалент у гривні 3 839 756.91 грн., заборгованість за відсотками кредиту в сумі 176432.87 доларів США, еквівалент у гривні 4 707 087.83 грн.. Дані заборгованості підтверджуються додатком № 1 до договору від 15 травня 2020 року складеним станом на 15 травня 2020 року.

Зважаючи на невиконання позичальником основного зобов`язання за вищевказаним кредитним договором у позивача виникло право в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки. Позивач вважає дії відповідачів протиправними і незаконними. На звернення позивача до відповідачів про з`ясування обставин вказаного та укладання договорів іпотеки, купівлі-продажу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане порушуючим їх права, а тому і звернулися в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідачів по невизнанню їх законного права на вказане нерухоме майно неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим, звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК (435-15) (набуття, збереження майна без достатньої правої підстави).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 «Недійсність правочину» ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Судом з`ясовано, що дійсно 21 листопада 2007 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 8/2007/840-К/1628Н. В забезпечення виконання умов даного кредитного договору було укладено договір іпотеки № 1628Н/1 від 21 листопада 2007 року, що зареєстрований в реєстрі за № 3167 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І. Відповідно до умов даного договору в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_1 .

15 травня 2020 року між ПАТ комерційний банк «НАДРА» (код за ) та ТОВ «СПЕКТРУМ ЕССЕТС», (код за ) було укладено договір про відступлення прав вимоги № GL3N017513 (договір), згідно з умовами якого останнє набуло права вимоги, у тому числі, і до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 за кредитним договором № 777030/ФЛ-3 від 27 лютого 2008 року, та усіма забезпечувальними договорами.

Договір є укладеним ( у розумінні положень статті 1077 ЦК України) та виконаним у повному обсязі, що підтверджується безпосередньо укладеним сторонами та посвідченим нотаріально договором про відступлення прав вимоги № GL3N017513 від 15 травня 2020 року за реєстровим № 128, актом від 15 травня 2020 року приймання-передачі оригіналів документів до договору про відступлення прав вимоги № GL3N017513 від 15 травня 2020 року, платіжним дорученням № 82 від 04 травня 2020 року на суму 15 600 000 грн. (п`ятнадцять мільйонів шістсот тисяч гривень 00 копійок).

Таким чином, до ТОВ «СПЕКТРУМ ЕССЕТС» перейшло право вимоги і до ОСОБА_1 за кредитним договором № 8/2007/840-к/1628Н від 21 листопада 2007 та відповідним договором іпотеки № 1628Н/1 від 21 листопада 2007 на підставі договору про відступлення прав вимоги № GL3N017513 від 15 травня 2020 року.

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно позивачу стало відомо, що наразі вищевказаний предмет іпотеки належить іншій особі, а саме ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 140 від 16 січня 2021 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Катериною Юріївною.

Так з даної довідки стало відомо, що запис про іпотеку було припинено на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2011 року по справі № 201/15183/15-ц. Зробивши відповідний запит до даного суду позивач отримав відповідь, відповідно до якої рішення стосовно іпотечного майна не приймалося, а рішення винесено стосовно інших осіб і стосовно іншого предмета спору (ні банк, ні боржник не були учасниками справи).

Після вилучення запису про іпотеку спірне майно неодноразово відчужувалося, а саме: ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу № 2224 від 07 грудня 2015 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростіславом Олександровичем; ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу № 698 від 08 грудня 2015 року, який посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Ричкою Катериною Юріївною.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до ч. 6 ст. З Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку».

Правовий висновок, який висловлений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року по справі № 161/6253/15-ц: Правовідносини з іпотеки врегульовані як у ЦК України так і у Законі N 898-ІУ. Відповідно до Закону N 898-ІУ іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Визначення іпотеки передбачено й у статті 575 ЦК України, згідно з якою іпотека - це застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності (частина четверта статті 3 Закону N 898-ІУ).

Відповідно до визначення термінів у статті 1 Закону N 898-ІУ основне зобов`язання - це зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Згідно із чинним законодавством іпотекою забезпечуються зобов`язання або вимоги, які можуть виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Безпосередньо Законом N 898-ІУ визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору, а отже, іпотека не може існувати самостійно без основного зобов`язання. Суб`єктами іпотечних правовідносин Закон N 898-ІУ визначає іпотекодавця та і потекодержателя. Відповідно до визначень, що містяться в статті 1 цього Закону, іпотекодержателем кредитор за основним зобов`язанням.

Іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель. Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи - боржника.

Згідно зі статтею 546 ЦК України порука та застав визначені як окремі види забезпечення зобов`язань. Поручитель і майновий поручитель - є суб`єктами різних за змістом цивільних правовідносин. Поручитель є суб`єктом такого виду забезпечення виконання зобов`язання, як порука, а майновий поручитель є суб`єктом іншого виду забезпечення виконання зобов`язання - застави. Правовий статус поручителя й майнового поручителя врегульовано окремо, із суттєвими видовими відмінностями, достатніми для їх розрізнення та для вирішення спорів за їхньої участі шляхом безпосереднього застосування відповідних норм цивільного закону.

Оскільки договір іпотеки є різновидом договору застави та окремим способом забезпечення зобов`язань, регулювання якого здійснюється статтями 572-593 глави 49 ЦК України і спеціальним законом, то до іпотечних правовідносин за участі майнового поручителя не підлягають застосуванню положення параграфа 3 глави 49 ЦК України (постанови Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 року у справі № 3-43гс12 та від 17 вересня 2014 року у справі N 6-109цс14).

Відповідно до вимог статті 23 Закону N 898-ГУ у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, оскільки у момент передачі майна в іпотеку іпотекодавець не був її власником.

Іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Таку правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд України у постановах від 24 грудня 2014 року (провадження № 6-201 цс 14), від 05 лютого 2014 року (провадження № 6-131цс13) та Вищий господарський суд України у своїй постанові від 09 лютого 2015 року (провадження № 54/315), з якими мав бути обізнаний і суд першої інстанції та суд апеляційної інстанції, залучити до участі у справі власника майна переданого в іпотеку, і який отримав це майно у результаті розгляду господарського спору як суб`єкт підприємницької діяльності.

У даному випадку всі обов`язки іпотекодавця перейшли до нового власника у момент переходу до нього права власності на предмет іпотеки і при цьому не має значення чи був він обізнаний з тим, шо вказане майно обтяжене.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону N 898-ІУ іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки виникає також з підстав, установлених статтею 12 Закону N 898-ІУ, а саме: у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагали дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення (в цьому випадку рішення взагалі це виносилося і є сфальсифікованим).

За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Тому ухвалення судом рішення про недійсність договору іпотеки, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов`язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек.

Саме такий висновок неодноразово підтримано колегією суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постановах від 10 травня 2018 року у справі № 643/18839/13-ц (провадження № 61-4453св18), від 23 січня 2019 року у справі № 643/12557/16-ц (провадження № 61-18566св18) та від 13 березня 2019 року у справі № 643/19761/13-ц (провадження № 61-5447зпв18).

Відповідно до постанови колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 643/19761/13-ц у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Тобто первісний договір іпотеки є чинним та діючим.

За висновками Верховного Суду у справі № 926/3371/17, викладених у постанові від 07 травня 2019 року, вилучення обтяжень про іпотеку та заборону на відчуження не тягне припинення договору іпотеки.

Тобто в даному випадку права позивача можуть бути поновлені шляхом задоволення позовних вимог наступного змісту: визнати за ТОВ «СПЕКТРУМ ЕССЕТС» право вимоги та права іпотеко держателя за договором іпотеки № 1628Н/1 від 21 листопада 2007 року, що зареєстрований в реєстрі за № 3167 та посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Куліш В. І, відносно квартири АДРЕСА_1 . Поновити в Державному реєстрі іпотек запис про іпотеку, яка виникла на підставі договору іпотеки № 1628Н/1 від 21 листопада 2007 року, що зареєстрований в реєстрі за № 3167 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І, реєстраційний номер обтяження: 6426258 та поновити в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження, реєстраційний номер обтяження 6072971, які виникли на підставі договору іпотеки № 1628Н/1 від 21 листопада 2007 року, що зареєстрований в реєстрі за № 3167 та посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Куліш В.І.

Саме з такими позовними вимогами змушений звернутися позивач, оскільки іншого способу відновити свої права іпотекодержателя у відповідності до вимог діючого законодавства немає.

Крім того, керуючись вищевказаними правовими позиціями позивач як іпотек держатель бажає задовольнити свої вимоги по кредитному договору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

ПАТ «КБ «Надра» виконав свої зобов`язання за кредитним договором № 777030/Ф.ДЗ від 27 лютого 2008 року. Відповідачі взяті на себе зобов`язання по виплаті кредитних коштів у строки визначені кредитним договором не виконують.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України.

Статтею 610 ЦК України під порушенням зобов`язання передбачено його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Основний боржник не виконує умови кредитного договору. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачами взятих на себе обов`язків утворилась заборгованість, яка станом на 15 травня 2020 року становить 320356.11 доларів США, що еквівалентно 8 546 844.74 грн., яка складається з: заборгованість за тілом кредиту в сумі 143 923.24 доларів США, еквівалент у гривні 3 839 756.91 грн., заборгованість за відсотками кредиту в сумі 176432.87 доларів США, еквівалент у гривні 4 707 087.83 грн.. Дані заборгованості підтверджуються додатком № 1 до договору від 15 травня 2020 року складеним станом на 15 травня 2020 року.

Відповідно до п. 4.2.4. кредитного договору зі змінами позивач має право вимагати д виконання зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених кредитним договором, можливих штрафних санкцій, якщо відповідач не вніс чергові мінімально необхідні платежі у встановлені терміни.

Відповідно до п. 5.2 кредитного договору зі змінами, у разі невиконання позичальником зобов`язань щодо строків та повноти сплати кредиту та процентів відповідно до умов цього договору, позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення....

Відповідно до п. 5.3 кредитного договору зі змінами, у разі порушення позичальником вимог п. 4.3 за виключенням п.п. 4.3. за виключенням п.п 4.3.3, 4.3.4 цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 10% від суми в п.п 1.1 договору за кожен випадок.

Станом на день подання позовної заяви до суду відповідачі не виконали взяті на себе зобов`язання із повного погашення всієї суми заборгованості за кредитним договором, чим порушили умови договору, щодо строків повернення кредиту, а також сплати відсотків, що призвело до утворення заборгованості.

Відповідно до п. 1.3. договору іпотеки сторони дійшли згоди, що вартість предмета іпотеки становить 1 055 730 грн., ... розмір судового збору за подання позову в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки необхідно обраховувати відповідно до вимог статті 4 Закону України «Про судовий збір» виходячи із вартості заставного майна.

Згідно з ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Зважаючи на невиконання позичальником основного зобов`язання за вищевказаним кредитним договором у позивача виникло право в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Відповідно до ч. 1 ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Європейський Суд з прав людини в справі «Буланов та Купчик проти України» від 9 грудня 2010 року вказав: «Суд нагадує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v. Croatia), N 48778/99, пункт 25, ECHR 2002- II)».

Метою правосуддя є забезпечення ефективного поновлення порушеного права.

У постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що відповідно до частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Але, за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (така позиція відповідає і правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19).

Варто розуміти, що у такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспорюванням та невизнанням іншими особами.

За змістом статей 216, 236 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, він є недійсним з моменту вчинення.

З огляду на зазначене абсолютно правильними є думка кредитора про те, що договори купівлі-продажу нерухомості є такими, що не створили юридичних наслідків для кредитора, крім тих, що пов`язані з їх недійсністю та є недійсними з моменту їх вчинення, а тому право кредитора за цими договорами фактично ніколи не вибували із власності кредитора.

Визначення і обсяг поняття майно, яке використовується в ЦК України, міститься в положенні статті 190 цього Кодексу. Зокрема, відповідно до цієї статті майном, як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Приписи частин 1 - 3 статті 656 ЦК України (предмет договору-купівлі продажу) виділяють три групи предметів, які можуть бути передані за договорами купівлі-продажу, а саме: товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому; майнові права; право вимоги.

З наведеного слідує, що правова конструкція статті 656 ЦК України вирізняє право вимоги від товару та майнових прав. На думку колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 15 березня 2021 по справі № 926/3371/17, таке виокремлення цієї категорії обумовлене тим, що право за своєю суттю не є об`єктом матеріального світу, а є обумовленою законом або договором можливістю визначеної особи здійснити ту чи іншу юридично значиму дію, в даному випадку - вимагати виконання зобов`язань за кредитним та іпотечними договорами. Цьому праву кореспондує обов`язок контрагента у зобов`язанні.

Згідно положень п. 5 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо (в тому числі): наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Тобто, ряд реєстраційних дій щодо об`єктів нерухомості виключають можливість реєстрації прав іпотекодержателя на користь позивача до моменту їх скасування в судовому порядку.

Враховуючи правову позицію Верховного Суду, встановленого у постанові від 05 листопада 2018 року у справі № 754/12197/16-ц, згідно якої законом не встановлено строку переоформлення прав від первісного кредитора до нового, а здійснення такого переоформлення через певний час не є підставою для припинення зобов`язань як за основним договором, так і за договором, який укладено на його забезпечення, оскільки змінюється лише суб`єктний склад сторін зобов`язання.

За висновками Верховного Суду у справі № 926/3371/17, викладених у постанові від 07 травня 2019 року, вилучення обтяжень про іпотеку та заборону на відчуження не тягне припинення договору іпотеки.

Відповідно до статті 1 Закону № 898-ІУ, іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною п`ятою статті 3 цього Закону передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 898-ІУ за рахунок предмета іпотеки, іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону № 898-ІУ передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Підстави припинення іпотеки визначено статтею 17 Закону України «Про іпотеку». Зокрема, іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею 29 Закону України «Про заставу» передбачено, що застава припиняється з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання.

Аналогічні вимоги закріплені також у ст. 593 ЦК України, де в п. 1 зазначено, що право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зазначено в частині 1 статті 598 ЦК України. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України при розгляді справи № 6-939ис15 припинення зобов`язання можливе за умови його належного виконання, що проведено належним чином.

Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюється статтею 23 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

За змістом цієї норми на особу, до якої перейшло право власності на майно, обтяжене іпотекою, навіть у випадках, коли до її відома не було доведено інформацію про обтяження майна іпотекою, переходять всі права та обов`язки іпотекодавця.

В разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя, шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності.

Відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Отже, при набутті права власності на об`єкт іпотеки відбувається заміна іпотекодавця у правовідносинах і відповідно є підстави для заміни сторони у виконавчому провадженні (аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі № 910/6325/13, від 07 жовтня 2020 року у справі № 161/20677/13-ц).

Конституція України визначає, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України).

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012). Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

У рішенні у справі «Янголенко проти України» від 10 грудня 2009 року Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) зазначив, що провадження у суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження. Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатись як цілісний процес.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у Законі України «Про виконавче провадження» органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону «Про виконавче провадження»).

Правонаступництво - це перехід суб`єктивного права від однієї особи до іншої. Правонаступництво прав та обов`язків юридичної особи може мати місце у разі коли до правонаступника переходить певне право кредитора чи обов`язок боржника.

Для процесуального правонаступництва юридичної особи, яка є стороною чи третьою особою у судовому процесі, необхідне встановлення або правонаступника такої юридичної особи внаслідок її припинення шляхом реорганізації, або правонаступника окремих її прав чи обов`язків внаслідок заміни сторони у відповідному зобов`язанні. В обох випадках для встановлення процесуального правонаступництва юридичної особи суд має визначити підстави такого правонаступництва, а також обсяг прав та обов`язків, який перейшов до правонаступника у спірних правовідносинах.

Процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні - це заміна на будь-якій стадії виконавчого провадження стягувана або боржника іншою особою у зв`язку з її вибуттям, тобто підставою заміни боржника внаслідок правонаступництва є настання певних обставин, які мають юридичне значення і в результаті яких виникають цивільні права та обов`язки або пряма вказівка акту цивільного законодавства, що не залежить від умов та порядку здійснення виконавчого провадження органами і посадовими особами.

Процесуальне правонаступництво є похідним від матеріального та випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони у матеріальному правовідношенні її правонаступником). У зв`язку з цим для вирішення судом питання про процесуальну заміну сторони у справі необхідна наявність відповідних первинних документів, які підтверджують факт вибуття особи з матеріального правовідношення та перехід її прав та обов`язків до іншої особи - правонаступника.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення. У разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» (частина 7 статті 51 Закону У країни «Про виконавче провадження»).

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Тому ухвалення судом рішення про недійсність договору іпотеки, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов`язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації і накладанні обтяжень.

За таких обставин, ураховуючи сутність іпотеки та зміст правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин, ефективним відновленням прав кредитора у зв`язку зі скасуванням незаконного рішення є застосування передбаченої угодою сторін процедури звернення стягнення на іпотечне майно як однієї з умов надання (отримання) кредиту, але у даному випадку майно зареєстровано за іншою особою і передано в іпотеку з внесенням до реєстру обтяжень, протиправно без згоди кредитора, що унеможливлює провести звернення стягнення на майно боржника для задоволення вимог кредитора вже по наявному судовому рішенні.

Отже, при набутті права власності на об`єкт іпотеки відбувається заміна іпотекодавця у правовідносинах і відповідно є підстави для заміни сторони у виконавчому провадженні (аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі № 910/6325/13, від 07 жовтня 2020 року у справі № 161/20677/13-ц), але в даному випадку, оскільки майно передано в іпотеку новим власником іншому кредитору, то просто заміна сторони боржника не призведе до поновлення прав кредитора, оскільки наявний запис про іпотеку і інший кредитор.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. З ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Оскільки згідно із частиною першою статті 202 ЦК України, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування.

Пленум Верховного Суду України в п. 25 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що за умисним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином, права і обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Удаваний правочин не має іншої мети, ніж приховування незаконного правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України - 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За ст. 81 ЦПК (ч. 1) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім`я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення таїною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 2, 9, ч. 1 ст. 8 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає, що «Кожна фізична або юридична особа має главо мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...».

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

В цій справі зазначенні сподівання відповідачами порушені.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi (крім передбачених законом і договірних) домовленості i зобов`язання стосовно відповідача відносно заповіту, предмета спору, а відповідач не довів незаконність дій позивача. Твердження відповідача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Не може суд прийняти до уваги позицію відповідачів стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та визнати за позивачем ТОВ «СПЕКТРУМ ЕССЕТС» право вимоги та права іпотеко держателя за договором іпотеки № 1628Н/1 від 21 листопада 2007 року, що зареєстрований в реєстрі за № 3167 та посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Куліш В.І., відносно квартири АДРЕСА_1 ; поновити в Державному реєстрі іпотек запис про іпотеку, яка виникла на підставі договору іпотеки № 1628Н/1 від 21 листопада 2007 року, що зареєстрований в реєстрі за № 3167 та посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Куліш В.І., реєстраційний номер обтяження: 6426258 та поновити в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження, реєстраційний номер обтяження 6072971, які виникли на підставі договору іпотеки № 1628Н/1 від 21 листопада 2007 року, що зареєстрований в реєстрі за № 3167 та посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Куліш В.І.; в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 8/2007/840- к/1628Н від 21 листопада 2007 року, яка станом на 15 травня 2020 року складає 8 546 844.74 грн, з яких: 3 839 756.91 грн. заборгованість за тілом кредиту, 4707087.83 заборгованість за відсотками на користь ТОВ «СПЕКТРУМ ЕССЕТС» звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 1628Н/1 від 21 листопада 2007 року, що зареєстрований в реєстрі за № 3167 та посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Куліш В.І. на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 98.6 кв. м., житловою площею 30.5 кв. м., шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій та стягнути з відповідачів на користь позивача сплачений при подачі позову судовий збір всього в сумі 15 835 грн. 96 коп..

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання права вимоги, визнання нерухомого майна іпотечним та відновлення запису про обтяження, скасування запису про обтяження, визнання особи іпотекодавцем та звернення стягнення на предмет іпотеки в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 5, 60, 190, 203, 204, 209, 210, 215, 216, 225, 236, 257, 261, 267, 317, 319, 321, 526, 527, 530, 593, 598, 599, 656 ЦК України, ст. 17, 23, 38 Закону України «Про іпотеку», ст. 15, 51 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 29 Закону України «Про заставу, п. 5 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «СПЕКТРУМ ЕССЕТС» право вимоги та права іпотеко держателя за договором іпотеки № 1628Н/1 від 21 листопада 2007 року, що зареєстрований в реєстрі за № 3167 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш Валентиною Іванівною, відносно квартири АДРЕСА_1 .

Поновити в Державному реєстрі іпотек запис про іпотеку, яка виникла на підставі договору іпотеки № 1628Н/1 від 21 листопада 2007 року, що зареєстрований в реєстрі за № 3167 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш Валентиною Іванівною, реєстраційний номер обтяження: 6426258 та поновити в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження, реєстраційний номер обтяження 6072971, які виникли на підставі договору іпотеки № 1628Н/1 від 21 листопада 2007 року, що зареєстрований в реєстрі за № 3167 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш Валентиною Іванівною.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 8/2007/840- к/1628Н від 21 листопада 2007 року, яка станом на 15 травня 2020 року складає 8 546 844.74 грн, з яких: 3 839 756.91 грн. заборгованість за тілом кредиту, 4707087.83 заборгованість за відсотками на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕКТРУМ ЕССЕТС» (, місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. Кловський узвіз, 7, прим. 51) звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 1628Н/1 від 21 листопада 2007 року, що зареєстрований в реєстрі за № 3167 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І. на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 98.6 кв. м., житловою площею 30.5 кв. м., шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнути з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕКТРУМ ЕССЕТС» сплачений при подачі позову судовий збір з кожного з цих відповідачів окремо по 7 917 грн. 98 коп., а всього 15 835 грн. 96 коп..

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень ч. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень ч. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 04 липня 2022 року.

Суддя -