Провадження № 2/761/207/2022
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Горюк В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом Національного університету оборони України імені Івана Черняховського до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення,

ВСТАНОВИВ:
27.09.2018 р. представник Національного університету оборони України імені Івана Черняховського звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про виселення, згідно якого, просить суд: виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення в гуртожитку.
Свої вимоги представник позивач обґрунтовує тим, що у 1997 році відповідачі без достатніх на те правових підстав зайняли спірну кімнату в гуртожитку університету. Сторони не були пов`язані трудовими відносинами, рішення про вселення в спірну кімнату не приймалось, ордер на вселення не видавався, договір найму не укладався, за місцем проживання відповідачі не зареєстровані. Неправомірне утримання спірної кімнати перешкоджає університету використовувати її за призначенням для забезпечення працівників та слухачів університету. Керівництво університету повідомляло про необхідність звільнення спірного приміщення у добровільному порядку, але до цього часу відповідачі займану жилу площу не звільнили. Окрім того, ОСОБА_1 та члени його сім`ї забезпечені за рахунок Міністерства оборони України двокімнатною квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .
Зазначає, що відповідно до Акта прийому (передачі) будівель, споруд і територій військового містечка від 09.07.2003 р., будівля 89 військового містечка 31, в якому знаходиться спірне приміщення, передано на баланс Національної академії оборони України, яку згодом, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 17.12.2008 р. № 1089, реорганізовано в Національний університет оборони України. Згідно витягу (індексний номер 106410203) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також Витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності будівля, в якій знаходиться спірна кімната, с гуртожитком та перебуває в державній формі власності балансоутримувачем якої є Національний університет оборони України імені Iвана Черняховського. Розпорядженням Шевченківської у місті Києві державної адміністрації від 22.04.2009 р. будівля 89 військового містечка АДРЕСА_3 , є гуртожитком для слухачів. Для використання будівлі під гуртожиток академією отримано дозвіл санепідемстанції. Для його обслуговування набрано штат працівників (штатний розклад додається). Тому позивач змушений звернутися до суду для захисту своїх прав з даним позовом, оскільки відповідачі у добровільному порядку не звільняють спірну кімнату.
Ухвалою від 13.11.2018 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
12.06.2019 р. на адресу суду надійшов відзив ОСОБА_1 на позовну заяву, в якому останній виклав свої заперечення щодо задоволення позовних вимог.

Ухвалою від 20.08.2019 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Ухвалою від 14.11.2019 року зупинено провадження у вказаній справі, до закінчення відрядження відповідача ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України, які залучено до складу Об`єднаних сил для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки та оборони.
Разом з тим, на адресу суду 09.02.2021 року надійшли заперечення відповідача ОСОБА_1 , з якого вбачається, що відрядження відповідача закінчилось і наразі він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Ухвалою від 12.02.2021 р. поновлено провадження у цивільній справі за даним позовом.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.
Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог та просили відмовити у їх задоволенні.
Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
З матеріалів справи судом встановлено, що з січня 1997 р. сім`ї ОСОБА_1 у складі чотирьох чоловік, за клопотанням Начальника Центрального продовольчого управління тилу Збройних Сил України, полковника ОСОБА_4 , перед заступником Міністра оборони України по тилу Начальником тилу Збройних Сил України генерал-полковником Михайліченком Г.М., скеровано звернення на начальника управління освіти Міністерства оборони про виділення для сім`ї ОСОБА_1 , було виділено у користування кімнату АДРЕСА_4 .
З копії листа Начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України полковник Галушко О.А. № 303/4/1073 від 30.05.2018 р. адресоване Начальнику Національного університету оборони України ім.І.Черняхівського генерал-лейтенанту ОСОБА_5 , вбачається, що головний інженер-заступник начальника Яворівської квартирно-експлуатаційної частини (району), полковник запасу ОСОБА_1 з січня 1997 р. разом з сім`єю проживає у гуртожитку Національного університету оборони України ім.І.Черняхівського та по теперішній час перебуває на квартирному обліку на отримання житла у м.Києві. Крім того, в листі Начальник Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України полковник Галушко О.А. просить Начальника Національного університету оборони України ім.І.Черняхівського генерал-лейтенанту ОСОБА_5 дозволу на укладення з ОСОБА_1 договору піднайму житлового приміщення в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_5 , терміном на 5 років.
Однак, відповіді від Начальника Національного університету оборони України ім.І.Черняхівського генерал-лейтенанту ОСОБА_5 на лист № 303/4/1073 від 30.05.2018 р., а ні ОСОБА_1 , а ні Начальник Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України полковник Галушко О.А. не отримували, тобто договір найму так неукладався.
Згідно витягу з наказу Міністра оборони України генерала армії України Кузьмука О.І. від 20.12.2004 р. № 1153, ОСОБА_1 звільнено у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України із залишенням на квартирному обліку для позачергового отримання житла за рахунок МО України.
Відповідно до довідки № 26074 від 30.05.2019 р., виданої головою житлової комісії гарнізону м.Київа, ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку у ЖК гарнізону м.Києва, категорія пільги «позачерговий».
Разом з тим, відповідно довідки № 370/114 від 29.01.2021 р., виданої Т.о. командиром військової частини НОМЕР_1 генералом майором ОСОБА_6 , ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 .
Згідно Постанови Кабінету міністрів України від 17.12.2008 р. №1089 «Про реорганізацію Національної академії оборони України» було проведено реорганізацію Національної академії оборони шляхом її перетворення в Національний університет оборони України.
Як встановлено судом, згідно Розпорядження Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації № 360 від 22.04.2009 р. будинок АДРЕСА_6 використовується як гуртожиток, знаходиться у військовому містечку № НОМЕР_2 (лист Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації №09/55-5230 від 17.07.2007 р.) та знаходиться на балансі Національної академії оборони України (акт прийому (передачі) будівель, споруд і території військового містечка Київського квартирно - експлуатаційного управління Міністерства оборони України від 09.08.2003 р.).
Житловий фонд університету містить гуртожиток за адресою АДРЕСА_7 , будівля знаходиться на балансі університету та використовується як гуртожиток для слухачів, власником якого, згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №106410203 від 06.12.2017 р.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення до суду), і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.
Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
За правилами частин 1, 2 статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Статтею 124 ЖК Української РСР передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Відповідно до положень статті 132 ЖК Української РСР сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.
Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині 2 цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.
Статтею 125 ЖК Української РСР передбачено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.
Таким чином, не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема, сім`ї осіб, які перебували на військовій службі або працювали у системі Збройних Сил України не менш як десять років (стаття 125 ЖК Української РСР).
Окрім того, в пункті 20 постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що оскільки в силу статті 125 ЖК стаття 125 ЖК Української РСР деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався.
Тобто, ОСОБА_7 не може бути виселений без надання іншого жилого приміщення, оскільки перебував на військовій службі з 1981 р. по 2004 р. та 2019 р. по теперішні час.
Розгляд цієї справи повинен відбуватися, зокрема, у контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», в якому викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05.07.2012 р.).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02.12.2010 р.).
Європейський суд з прав людини вказав, що «коли національні органи судової влади дійшли висновку, що вселення не відповідало чинним правовим положенням, вони надали цьому аспекту першочергове значення, жодним чином не врівноваживши його з аргументами заявників, що цей захід покладе на них надмірний тягар. Крім того, жодним чином не було розглянуто такі питання, як те, що з моменту вселення заявників разом із другим заявником до спірного житлового приміщення пройшло дванадцять років; та, що заявники виконали все, що від них вимагалось для належної реєстрації компетентним органом влади їх наймачами та, що протягом усього відповідного періоду вони добросовісно сплачували всі платежі, пов`язані з найманням. Підхід, застосований національним судами, сам по собі є проблематичним, оскільки він призвів до того, що вони не оцінили пропорційність виселення заявників. Із цього приводу суд звертає увагу на аргумент Уряду, що будь-яке право на тимчасове зайняття відповідного житлового приміщення було тісно пов`язане зі статусом військовослужбовця другого заявника та, що це право було втрачено у зв`язку з його звільненням з військової служби. Суд у принципі готовий визнати, що цей аргумент міг бути важливим для вирішення питання щодо пропорційності. Проте його не було включено до обґрунтування національного суду, який ухвалив рішення про виселення. Отже, аргументи Уряду з цього приводу мають бути відхилені. 34. Суд уже констатував порушення статті 8 Конвенції в інших справах, коли у контексті провадження щодо виселення заявники не могли вимагати здійснення оцінки пропорційності такого втручання. Суд не знаходить підстав, щоб дійти іншого висновку у цій справі. Отже, Суд доходить висновку, що було порушення статті 8 Конвенції» (SADOVYAK v. UKRAINE, № 17365/14, § 32 - 35, ЄСПЛ, від 17.05.2018 р.).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Власник нерухомого майна не втрачає права володіння ним, навіть тоді, коли таке майно протиправно використовує інша особа. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції».
Отже, врахування принципу пропорційності, який є, також, і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14.11.2018 р. у справі №760/4766/16-ц (провадження № 61-14517св18) та від 06.02.2019 р. у справі №753/15273/17-ц (провадження №61-48829св18).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, враховуючи те, що ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку, а також зважаючи, що він перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , а тому суд приходить до висновку, що в силу вищевказаних обстави позовні вимоги Національному університету оборони України імені Івана Черняховського задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 3-5,12-13, 76-92, 95, 141, 223, 258-259, 268, 264-265, 272-273, 280, 352, 354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:
Відмовити Національному університету оборони України імені Івана Черняховського в задоволенні позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя: