ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3785/22 Справа № 182/1705/19 Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2022 року м.Кривий Ріг

справа № 182/1705/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Остапенко В.О.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Бадалян Н.О.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , відділ реєстрації речових прав на нерухоме майно та реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Управління адміністративних послуг та дозвільних процедур Нікопольської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2022 року, яке ухвалено суддею Рунчевою О.В. у м. Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 02 лютого 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно та реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Управління адміністративних послуг та дозвільних процедур Нікопольської міської ради, треті особи: приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Новіков І.М., ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що позивач з 03 червня 1995 року по 21 липня 2011 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 .

У період шлюбу, під час спільного проживання з ОСОБА_4 , ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 та укладено договір купівлі-продажу, у якому покупцем було зазначено колишню дружину позивача ОСОБА_5 .

Після розірвання шлюбу позивач продовжував проживати у вищевказаній квартирі та випадково дізнався, що ОСОБА_4 , без його згоди, здійснює продаж вказаної квартири.

Так, 02 грудня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено Договір купівлі - продажу квартири, посвідчений Приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Новіковим І.М. за реєстровим № 1101.

Також, 29 грудня 2016 року між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі продажу спірної квартири, посвідчений Приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Новіковим І.М. за реєстровим № 1166, відповідно до якого ОСОБА_3 відчужив квартиру АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_2 .

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2018 року були задоволені частково позовні вимоги поивача та визнано за позивачем право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , визнано недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири від 02 грудня 2016 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , посвідчений Приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Новіковим І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1101.

Звернувшись до державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про скасування запису про право власності запису про скасування державної реєстрації права власності спірної квартири позивач отримав рішення про відмову у скасуванні реєстрації від 24 жовтня 2018 року, оскільки право власності на цю квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 , яке виникло на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 2016 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а тому скасування державної реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомості неможливо.

На підставі наведеного вище, позивач просив суд витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та скасувати запис права власності № 17785935 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером № 116 по АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_2 .

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2022 року позов задоволено.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Скасовано запис про право власності № 17785935 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером № 116 по АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що укладаючи договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 апелянт вважав, що придбав вказану квартиру на законних підставах та не був обізнаний про незаконність володіння квартирою. Зауважує на тому, що спірна квартира була придбана ним на законних підставах, а саме на підставі відплатного договору купівлі-продажу, який відповідав приписам ст.ст.203,204 ЦК України, у зв`язку з чим апелянт вважає себе добросовісним набувачем квартири, що виключає можливість виникнення у нього зобов`язання щодо повернення майна відповідно до ст. 387 ЦК України.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, оскільки апелянт не був повідомлений про підготовче судове засідання, тому був позбавлений можливості визначитися з предметом спору та складом учасників судового процесу.

Апелянт зауважує на тому, що позивач бажає позбавити його права на житло без компенсації втрат, що є порушенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, в той час як позивачем не доведено незаконність договору купівлі-продажу АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Новіковим І.М., який виступає гарантом вказаного договору.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 в режимі відеоконференції, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2018 року задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири від 02 грудня 2016 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , посвідчений Приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Новіковим І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1101.

Вказаною постановою суду апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 03 червня 1995 року по 21 липня 2011 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Спірне майно, а саме квартира АДРЕСА_1 , придбано у період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Та є сумісною власністю подружжя, а тому є підстави для поділу цієї квартири між сторонами в рівних частках із визнанням за кожним права власності на 1/2 частину квартири.

Також постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області встановлено, що 02 грудня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено Договір купівлі - продажу спірної квартири, посвідчений Приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Новіковим І.М. за реєстровим № 110.

29 грудня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі - продажу спірної квартири, посвідчений Приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Новіковим І.М. за реєстровим № 1166, відповідно до якого ОСОБА_3 відчужив квартиру АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_2 .

Тобто, ОСОБА_6 розпорядилася спільним майном - квартирою АДРЕСА_1 без згоди ОСОБА_1 , продавши її ОСОБА_3 , що суперечить вимогам ст.ст. 369,657 ЦК України та ст. 65 СК України, що дало підстави визнати вчинений правочин купівлі-продажу недійсним у зв`язку з недодержанням в момент його вчинення продавцем вимог, встановлених ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Звертаючись до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації позивач, посилаючись на норми ст. 388 ЦК України вважає, що має право витребувати належну йому 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 у відповідача ОСОБА_2 , оскільки він не вчиняв зі свого боку жодних дій щодо розпорядження цією квартирою, тобто вона вибула з його володіння поза його волею.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача суд першої інстанції виложив з їх обґрунтованості та наявності правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідачє зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 317, 319 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник не може використовувати право власності на шкоду правам та свободам громадян, власність зобов`язує.

За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч.1, 2, 3 ст. 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно статті 355 ЦК Укрїни майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно статтей 356-357 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, спільна сумісна власність виникає лише у передбачених законом випадках, а в усіх інших випадках спільна власність вважається частковою, якщо співвласники не уклали договір щодо встановлення режиму спільної сумісної власності на майно.

Як слідує з постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2018 року за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.5-9).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо).

Положеннями ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Зміст правочину становлять права та обов`язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися.

Правочин є недійсним у разі недотримання умов його чинності, передбачених статтею 203 ЦК України, а саме: відсутність у сторін (сторони) необхідного обсягу цивільної дієздатності, відсутність волевиявлення учасника правочину та його невідповідність внутрішній волі учасника правочину, невідповідність форми вчиненого правочину вимогам закону, відсутність спрямованості волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату.

За приписами статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно норми статті 245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині витребування 1/2 частки спірної квартири, ОСОБА_1 послався на те, що відчуження даного майна здійснено особою, яка не мала на це право та вказував на відсутність його волі, як власника, на таке відчуження.

Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі

№ 6-54цс17 зроблено висновок, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 1522/25684/12 та у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 285/3414/17.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду

від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц, провадження

№ 14-208цс18, зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Оскільки, належна позивачу ОСОБА_1 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 вибула з його володіння поза його волею та договір купівлі-продажу від 02 грудня 2016 року, за яким ОСОБА_3 набув право власності на цю квартиру, колегією суддів визнано недійсним, наявні правові підстави для задоволення вимог позивача щодо витребування належної позивачу 1/2 частки квартири від ОСОБА_2 .

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Конституційним Судом України у Рішенні від 1 грудня 2004року №18-рп/2004 року надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України.

Стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, раніше набуте на законних підставах.

За таких обставин, зважаючи на незаконне відчуження належної позивачеві 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 та здійснення реєстрації права власності на неї за іншою особою, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що, для належного захисту порушеного права позивача ОСОБА_1 , справедливим буде задоволення його позовних вимог щодо скасування запису про право власності № 17785935 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером № 116 по АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_2 , оскільки право позивача на теперішній час заперечується відповідачами.

При цьому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про те, що укладаючи договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 апелянт вважав, що придбав вказану квартиру на законних підставах та не був обізнаний про незаконність володіння квартирою, оскільки матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_6 розпорядилася спільним майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 без згоди ОСОБА_1 , продавши її ОСОБА_3 , що суперечить вимогам ст.ст. 369,657 ЦК України та ст. 65 СК України, що дало підстави визнати вчинений правочин купівлі-продажу недійсним у зв`язку з недодержанням в момент його вчинення продавцем вимог, встановлених ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що спірна квартира була придбана апелянтом на законних підставах, а саме на підставі відплатного договору купівлі-продажу, який відповідав приписам ст.ст.203,204 ЦК України, у зв`язку з чим апелянт вважає себе добросовісним набувачем квартири, що виключає можливість виникнення у нього зобов`язання щодо повернення майна відповідно до ст. 387 ЦК України, оскільки власник, в даному випадку позивач ОСОБА_1 , з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, оскільки апелянт не був повідомлений про підготовче судове засідання, тому був позбавлений можливості визначитися з предметом спору та складом учасників судового процесу колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки відповідно до норм ЦПК України, з предметом спору та складом учасників судового процесу визначається позивач пред`являючи позов до суду.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що позивач бажає позбавити його права на житло без компенсації втрат, що є порушенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, в той час як позивачем не доведено незаконність договору купівлі-продажу АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Новіковим І.М., який виступає гарантом вказаного договору не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позовних вимог позивача, оскільки апелянт не позбавлений права на отримання компенсації на підставі ст. 661 ЦК України, яка встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 липня 2022 року.

Головуючий:

Судді: