КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 752/2268/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/1459/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 вересня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Мазура Ю.Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Нові комунікації» (телеканал ZIK), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Всеукраїнське об`єднання «Батьківщина» про захист честі, гідності і ділової репутації та спростування недостовірної інформації, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_8 року ОСОБА_2 під час свого виступу в програмі «Прямим текстом» на телеканалі ZIK, поширив недостовірну інформацію, що стосується ОСОБА_1 , а саме: « ІНФОРМАЦІЯ_9» за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_6 . Вказував, що жодних коштів за участь у з`їзді політичної партії не отримував, більше того, ніяких особистих розмов із ОСОБА_6 щодо покращення «фінансового становища» не мав. Тому вважає, що вищезазначена поширена інформація є недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача на повагу до честі, гідності і ділової репутації. Належними відповідачами у справі є ТОВ «Телерадіокомпанія «Нові комунікації» (телеканал ZIK), яке є власником телеканалу, та автор висловлювання ОСОБА_2 .

Враховуючи вказане позивач просив:

- визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_7 в програмі «Прямим текстом» в ефірі телеканалу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у висловлюванні ОСОБА_2 , наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_10»;

- зобов`язати ТОВ «Телерадіокомпанія «Нові Комунікації» (ZIK) протягом 10 днів з дня набрання рішенням суду законної сили надати ОСОБА_2 ефірний час в програмі «Прямим текстом» на телеканалі «ZIK» для оголошення ним тексту спростування, затвердженого судом у цій справі;

- зобов`язати ТОВ «Телерадіокомпанія «Нові Комунікації» (ZIK) протягом 10 днів з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену про ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_7 в програмі «Прямим текстом» в ефірі телеканалу «ZIK» шляхом розміщення тексту вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі на веб-сайті телеканалу ZIK https://zik.ua/.;

- стягнути з ТОВ «Телерадіокомпанія «Нові Комунікації» (ZIK) та ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати (а.с. 2-12)

У жовтні 2019 року представник ТОВ «Телерадіокомпанія «Нові комунікації» - Вітрук Н.Ю. просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що позивачем не надано жодних доказів того, що поширена інформація стосується саме позивача. Крім того, поширена інформація є оціночними судженнями ОСОБА_2 та не відповідає критеріям судового захисту (а.с. 62-68).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 23 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «Телерадіокомпанія «Нові комунікації» (телеканал ZIK), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Всеукраїнське об`єднання «Батьківщина» про захист честі, гідності і ділової репутації та спростування недостовірної інформації, відмовлено(а.с. 184-189).

Не погодившись з рішенням районного суду, 22 жовтня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ковальчук О.М. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити (а.с. 193-199).

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, ухваленим із неповним з`ясуванням обставин справи та порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду є такими, що не відповідають обставинам справи. Вказував, що позивачем надано до суду диск з копією відеозапису проведення з`їзду політичної партії «Батьківщина» на підтвердження того, що позивач перебував на цьому з`їзді 22 січня 2019 року, проте, суд належним чином не дослідив даний доказ. Факт перебування позивача на з`їзді є підтвердженням того, що позивач відноситься до кола осіб, про яких відповідач поширив недостовірну інформацію, а тому ухвалюючи оскаржуване рішення суд неповно встановив обставини, які мали значення для правильного вирішення справи. Вважає, що позивачем обрано належний спосіб захисту своїх прав.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Ковальчук О.М., представник Всеукраїнського об`єднання «Батьківщина» - адвокат Несміян О.В. підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені поштовими повідомленнями, телефонограмами та на зазначені ними адреси електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази. Повідомлення відповідача ТОВ «Телерадіокомпанія «Нові комунікації» повернулось з відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою, заяви про зміну адреси місця знаходження від вказаною особи до суду не надходили. При цьому, за клопотанням представника ТОВ «Телерадіокомпанія «Нові комунікації» - адвоката Романюк І.М. апеляційний суд відкладав розгляд справи, а відтак й відповідач був обізнаний про розгляд справи судом (а.с. 213-216, 222-234).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_8 року ОСОБА_2 під час свого виступу в програмі «Прямим текстом» на телеканалі ZIK зазначив: «ІНФОРМАЦІЯ_11».

На сайті телеканалу ZIK було опубліковано відеозапис з виступом в програмі «Прямим текстом» ОСОБА_2 (а.с. 22).

ІНФОРМАЦІЯ_12 року на сайті телеканалу ZIK було опубліковано статтю під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_13» з посиланням на відеозапис з виступом в програмі «Прямим текстом» ОСОБА_2 (а.с. 23-24).

Позивач посилався на те, що поширена ОСОБА_2 інформація в програмі «Прямим текстом» на телеканалі ZIK є недостовірною інформацією та стосується ОСОБА_1 , оскільки він є одним з військових, які перебували на з`їзді партії ВО «Батьківщина», який відбувся 22 січня 2019 року та про яких розповідав ОСОБА_2 у програмі. Зазначав, що на з`їзді піднімався на сцену та особисто засвідчував свою підтримку лідеру політичної партії «Батьківщина» ОСОБА_7 , а тому поширена інформація, що кожний військовий отримав по 10 тисяч доларів США, стосується особисто позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було надано висновок № 55/19 від 18 квітня 2019 року, який було підготовлено на замовлення представника позивача щодо проведення лінгвістичного (семантико-текстуального) дослідження з метою надання відповіді на поставлене запитання: у якій формі, твердження чи оціночного судження, виражено інформацію у висловлюваннях ОСОБА_2 : «ІНФОРМАЦІЯ_14.», що були поширені ІНФОРМАЦІЯ_7 у програмі «Прямим текстом», яка транслювалася в ефірі телеканалу « ІНФОРМАЦІЯ_1 »?

У висновку зазначено, що висловлювання наявні у виступі ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_8 року в програмі «Прямим текстом» на телеканалі «ZIK» викладені у формі фактичних тверджень (а.с. 155-160).

02 лютого 2021 року Президентом України видано Указ № 43/2021 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 лютого 2021 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», яким введено в дію рішення, у тому числі, щодо застосування санкцій до ТОВ «Телерадіокомпанія «Нові комунікації», зокрема, припинено надання послуг з ретрансляції/розповсюдження телепрограм/надання телекомунікаційних послуг і використання телекомунікаційних мереж загального користування.

За змістом ст. 277 ЦК України, ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації, у т.ч. особою, якою поширено таку інформацію.

Поряд з цим, за змістом вказаних норм, кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, в тому числі право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем.

Пунктом 12 постанови визначено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Таким чином, звернувшись з позовом до власника телеканалу ZIK, на якому поширена оспорювана інформація - ТОВ «Телерадіокомпанія «Нові комунікації» та до автора поширеної інформації - ОСОБА_2 , позивач обрав належне коло відповідачів.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 15 вказаної постанови, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

За змістом ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Відповідні роз`яснення містяться і в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», в якому зазначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» (1986 р.) суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції.(див. рішення у справі «Лінґенс проти Австрії» (Lingens v. Austria) від 8 липня 1986, серія A, № 103, п. 46) (див. рішення у справі «Перна проти Італії» [ВП], заява № 48898/99, п. 40, від 25 липня 2001 року).

Стаття 10 Європейської Конвенції з прав людини захищає право журналістів розголошувати інформацію, яка становить громадський інтерес, за умови, що вони діють сумлінно та використовують перевірену фактичну базу.

Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій.

Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес (див. рішення у справі «Сюрек проти Туреччини» (№ 1) [ВП], заява №26682/95, п. 61, ECHR 1999-IV).

Оспорювана інформація не містить вказівки на позивача, не стосується його приватного життя, а містить оціночні судження стосовно поведінки осіб, які проявляють активність у сфері політичної діяльності.

З поширеної інформації, яку позивач просив визнати недостовірною та спростувати, вбачається, що висловлювання ОСОБА_2 в програмі «Прямим текстом» на телеканалі «ZIK» за своїм змістом є вираженням суб`єктивної думки особи щодо зазначених в них обставин, тому не є недостовірною інформацією. Аналіз змісту оспорюваної позивачем інформації у висловлюваннях відповідача, під час обговорення проблемних суспільно значущих питань у програмі «Прямим текстом», яка транслювалася в ефірі телеканалу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », свідчить про відсутність твердження про конкретні факти стосовно позивача і вказує на висловлювання автором власної оцінки суспільно значущих понять, таких як «честь», «гідність» в контексті «неприпустимості використання статусу учасника бойових дій в певних політичних цілях». Оцінити правдивість чи правильність такого висновку неможливо, а оціночні судження спростуванню не підлягають.

Висновки апелянта щодо наявності підстав, за сукупністю обставин і доказів, для ототожнення висловлювань відповідача ОСОБА_2 із особою позивача ОСОБА_1 є припущеннями, а тому суд апеляційної інстанції їх відхилив.

Посилання апелянта на те, що відповідач ОСОБА_2 висловив недостовірну інформацію, що позивач отримав гроші на з`їзді політичної партії, не мають під собою будь-яких об`єктивних підстав, оскільки відповідач висловлював свою думку стосовно певного кола політичних діячів, військових побратимів не зазначаючи конкретних імен, іноді використовуючи провокативну риторику, критику та інші характерні для оціночних суджень мовно-стилістичні засоби.

Таким чином, апеляційний суд погодився з висновками районного суду, що висловлювання ОСОБА_2 є оціночними судженнями, оскільки відображають інформацію про певні події з чужих слів та особисте сприйняття діяльності певного кола осіб, тому не можуть бути витлумачені як повідомлення конкретних фактів, які порушують ділову репутацію позивача, авідповідність дійсності та правдивість цієї інформації не може бути піддана перевірці. Крім того, позивачем не доведено, а у справі відсутні об`єктивні докази на підтвердження доводів апелянта, що оспорювана інформація була повідомленням недостовірних фактів стосовно позивача.

Посилання апелянта на висновок № 55/19 від 18 квітня 2019 року цих висновків районного суду не спростовують, тому апеляційний суд їх відхилив.

Оскільки відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання недостовірною та такою, що порушує права позивача оспорюваної інформації, помилковим є посилання суду першої інстанції на те, що позивачем обраний неефективний спосіб захисту, зокрема, щодо зобов`язання відповідачів розмістити в ефірі телеканалу «ZIK» тексту спростування, зобов`язання ТОВ «Телерадіокомпанія «Нові комунікації» надати ефірний час ОСОБА_2 через застосування санкцій до ТОВ «Телерадіокомпанія «Нові комунікації» відповідно до Указу Президента України від 02 лютого 2021 року № 43/2021, проте таке не призвело до неправильного вирішення справи по суті спору.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення районного суду не підлягає скасуванню.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачів.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 06 липня 2022 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова