РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 року м. Мукачево Справа 303/4413/21

2/303/2533/21

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м.Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 в інтересах якого діє ОСОБА_2

до відповідача Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Філії Закарпатське обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»

третя особа: приватний нотаріус Мукачівського нотаріального округу Закарпатської області Щербан О.П.

про визнання недійсним договору про іпотечний кредит та іпотечного договору,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в інтересах якого діє ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним:

1. Договору про іпотечний кредит №70504/3 від 05.04.2007 (надалі Кредитний договір);

2. Іпотечного договору №1386 від 05.04.2007 (надалі Іпотечний договір).

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що 5 квітня 2007 року між ним та відповідачем було укладено Кредитний договір на суму кредиту 22400,00 доларів США строком на 20 років на придбання житлового будинку з надвірними спорудами. В забезпечення виконання зобов`язань між сторонами було укладено Іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку передано житловий будинок АДРЕСА_1 . Про наявність відповідних договорів та перебування у статусі боржника йому стало відомо у лютому 2020 року. Вказані договори просить визнати недійсним, оскільки через вади зору його було введено в оману, так як підписуючи спірні правочину він не мав наміру їх укладати. Також йому не було оголошено зміст договорів та умови та умови їх укладення.

У поданому відзиві на позов, відповідач висловив свою незгоду із заявленими позовними вимогами, зазначаючи, що спірні Договори було укладено сторонами у відповідності до вимог чинного законодавства. Крім того, у зв`язку з невиконанням позивачем своїх зобов`язань за Кредитним договором було винесено рішення про стягнення з нього заборгованості і в процесі виконання рішення предмет іпотеки проданий на прилюдних торгах. ОСОБА_1 власноруч підписав договір, умови кредитування та заявку на отримання кредиту, чим підтвердив, що ознайомлений з умовами кредитування та погодився з ними. Доводи позивача щодо введення його в оману під час укладання спірних договорів залишилися доказово не підтвердженими, останній отримав кредитні кошти, придбав житло та здійснив дії щодо реєстрації права власності на житло.

Також відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності до вимог позивача, оскільки спірні договори укладені в 2007 році, рішення суду про стягнення заборгованості ухвалено 23.12.2008, виконавче провадження відкрито в 2009 році, а з позовом ОСОБА_1 звернувся в 2021 році, тобто з пропуском трьох річного строку позовної давності.

Представником позивача подано відповідь на відзив, яка містить доводи аналогічні за змістом доводам, викладеним в позовній заяві.

Від третьої особи до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.

1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин щодо встановлення фактичної наявності підстав та умов для визнання оспорюваних за предметом позову правочинів недійсним та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову.

2. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи.

3 квітня 2007 року ОСОБА_1 подав до відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» кредитну заявку з проханням надати йому кредит у розмірі 22400,00 доларів США, зазначивши свої паспортні дані, відомості по освіту та зайнятість, соціальний та сімейний стан.

З метою виконання вимог частини другої ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач 03.04.2007 повідомлений про умови кредитування, в яких зафіксована інформація щодо умов кредитування, в тому числі щодо виду кредиту, цільового використання, форми кредитування, розміру відсоткової ставки, типу відсоткової ставки, валюти кредиту, його розмірів, форми повернення кредиту, дострокового погашення, строку кредитування.

У вказаному повідомленні ОСОБА_1 своїм підписом засвідчив, що він ознайомлений з усіма наявними в установі ВАТ «Ощадбанк» умовами кредитування, з описом відмінностей між ними, отримав всі необхідні роз`яснення.

В подальшому 5 квітня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії Закарпатського обласного управління ВАТ «Ощадбанк» (далі Банк) та ОСОБА_1 (надалі - Позичальник) було укладено договір про іпотечний кредит №70504/3 (надалі Кредитний договір), на підставі якого Банк надав Позичальнику грошові кошти в сумі 22400,00 доларів США зі сплатою процентів за користуванням кредитом в розмірі 12 % річних, строком на 20 років (п. 1 Кредитного договору).

Кожна сторінка вказаного договору підписана позичальником.

Пункт 9.1 Кредитного договору містить застереження, що цей договір сторонами прочитаний, відповідає їх намірам та досягнутим домовленостям, що засвідчується підписами сторін, що діють у повній відповідності з наданими їм повноваженнями та повним розумінням предмета та змісту договору.

З копії розписки від 05.04.2007 вбачається, що ОСОБА_1 ознайомлений з умовами Кредитного договору та погоджується з ними та отримав примірник Кредитного договору.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 5 квітня 2007 року року між Банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір (Іпотечний договір), на підставі якого в іпотеку банківській установі було передано житловий будинок АДРЕСА_1 .

Іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Щербан О.П., зареєстрований в реєстрі за №1386.

Також 5 квітня 2007 року позивачем на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку придбано Будинок.

На підставі заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 грудня 2008 року (справа №2-3360/08) Кредитний договір розірвано, з присудженням до стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» суму боргу у розмірі 172167,13 грн.

Рішення суду набрало законної сили 13.01.09 року. Видано виконавчі листи.

Відповідно до частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

01.02.2009 на підставі постанови держаного виконавця відкрито виконавче провадження щодо виконання вищезазначеного рішення суду.

3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач просить визнати недійсним Кредитний договір та Іпотечний договір як такі, що укладенні шляхом введення його в оману.

Суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:

- пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;

- наявність підстав для оспорення правочину;

- встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає цивільно-правове зобов`язання, як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно з частиною першою, третьою статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Як свідчать наявні у матеріалах справи докази, позов заявлено стороною договорів, яка вважає порушеними свої права, внаслідок укладеного оспорюваних Кредитного договору та Іпотечного договору.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилається на введення його в оману щодо умов договору через вади зору.

У п.п. 1, 2, 7, 8, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 судам роз`яснено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмету і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до частини першої статті 229 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правові наслідки оспорюваного правочину, вчиненого під впливом обману передбачені статтею 230 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною першою статті 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Будь-який правочин може буди визнаний судом вчиненим під впливом обману лише в тому випадку, якщо інша сторона правочину мала реальний умисел на такі дії.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 міститься висновок, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

Таким чином, наявність умислу, нечесної підприємницької діяльності, порушення принципу добросовісності в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, як й сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

В свою чергу, позивач посилається на те, що через вади зору він не міг ознайомитися зі змістом оспорюваних договорів.

Разом з тим, позивачем не надано жодного доказу відносно неможивості самостійно прочитати зміст оспорюваних правочинів.

Наявна у матеріалах справи кредитна заявка від 03.04.2007 не містить жодних даних про інвалідність позивача. Натомість містить відомості про працевлаштування ОСОБА_1 (головний бухгалтер).

Крім того, кожна сторінка Кредитного договору підписана позивачем.

Фактичний аналіз наявних в матеріалах справи документів свідчить про те, що при укладенні оспорюваного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; на момент укладення правочину ОСОБА_1 не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та в подальшому виконував його умови.

При цьому, позичальнику було надано інформацію щодо умов кредитування в іноземній валюті, підтвердженням чого є повідомлення про умови кредитування.

Таким чином, аргументи та доводи позивача щодо необізнаності з укладеним Кредитним договором та Іпотечним договором не узгоджуються з наявними у матеріалах справи доказами.

Крім того, позивач використав кредитні кошти за цільовим призначенням, обумовленим в Кредитному договорі, а саме уклав договір купівлі-продажу Будинку від 5 квітня 2007 року та зареєстрував право власності на спірний Будинок за собою.

В свою чергу, Іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Щербан О.П. та містить застереження, що такий підписано у її присутності, особу громадян, які підписали договір встановлено, їх дієздатність перевірено.

Також, згідно з п.10.1. Іпотечного договору такий прочитаний сторонами, відповідає їх намірам та досягнутим домовленостям.

Умови кредитного договору були доведені позичальнику у письмовому вигляді та містяться у тексті самого Кредитного договору, позичальник з такими умовами був ознайомлений та погодився з ними, про що свідчить його підпис та подальше виконання його умов.

Отже, позичальником не доведено обставин щодо введення його в оману банком відносно умов кредитування, що є його процесуальним обов`язком.

Приймаючи до уваги вищевказані законодавчі приписи, суд виходить з того, що відповідно до частин першої, шостої та сьомої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до статей 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

При цьому, саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його прав.

Під час укладення (підписання) оскаржуваного Кредитного договору сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними.

Слід зазначити, що правова оцінка оспорюваного кредитного договору була надана судом при розгляді цивільної справи № 2-3360/08.

Позивачем не надано суду доказів на спростування презумпції правомірності правочину.

Докази того, що позивач був введений відповідачем в оману, в матеріалах справи відсутні.

Інших належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції позивачем до суду не надано, а тому, суд критично ставиться до вищевказаних тверджень позивача.

На момент укладення оспорюваного кредитного договору та в подальшому ОСОБА_1 , не звертався до банку із заявою про надання роз`яснень незрозумілих йому умов договору, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, а також з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, тим самим фактично погодившись зі всіма умовами такого правочину.

ОСОБА_1 , власноручно підписавши кредитний договір, підтвердив той факт, що він повідомлений про умови кредитування та вся інформація по вказаному договору йому відома та зрозуміла.

В межах розгляду даної справи, судом встановлено, що спірний Кредитний договір та Іпотечний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов; ОСОБА_1 на момент укладання договорів не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконував їх; договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої кредит був виданий, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань.

Крім того, позивачем належними та допустими доказами не доведено умислу зі сторонни відповідача при укладанні оспорюваних договорів, факту введення його в оману, тому відсутні правові підстави для визнання недійсним Кредитного договору та похідного від нього зобов`язання Іпотечного договору.

Враховуючи викладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Не підлягає задоволенню також і клопотання представника відповідача про необхідність застосування строків позовної давності до вимог позивача, оскільки за результатами судового розгляду справи суд відмовляє у задоволенні позову саме за недоведеністю позовних вимог.

Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 124, 1291 Конституції України, статтями 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 141, 259, 263-265, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

4. Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ).

Представник позивача: ОСОБА_2 (м. Ужгород, Головна пошта, пл Поштова, 4).

Відаповідач: Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі Філії Закарпатське обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (м.Ужгород, вул Корзо, 15, ).

Третя особа: приватний нотаріус Мукачівського нотаріального округу Закарпатської області Щербан О.П. (м.Мукачево, вул Миру, 30/2).

Суддя В.В. Кость