Постанова

Іменем України

30 червня 2022 року

м. Київ

справа № 204/2678/21

провадження № 61-878св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Красногвардійського районного суду

м. Дніпропетровська від 11 серпня 2021 року у складі судді Книш А. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Деркач Н. М., Ткаченко І. Ю., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, усунення перешкод у користуванні домоволодінням шляхом зняття з реєстрації і виселення.

Позов мотивувала тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року.

Перебуваючи у шлюбі, позивач придбала домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке відповідно до умов договору купівлі-продажу придбано за 266 354,00 грн. При цьому, ОСОБА_1 зазначила, що придбання вказаного домоволодіння здійснювалось нею виключно за особисті кошти, які вона отримала від продажу квартири, що належала їй на праві приватної власності на підставі договору дарування, а саме квартири АДРЕСА_2 , за загальною ціною 405 600,00 грн, що еквівалентно 52 000,00 доларів США.

Позивач посилалася на те, що відповідач визнає обставину придбання даного домоволодіння за її особисті кошти, але вважає, що йому належить частка в зазначеному будинку з господарськими будівлями та спорудами. Однак, відповідач не здійснює будь-яких належних та необхідних дій по утриманню будинку, відмовляється сплачувати комунальні платежі, всі витрати за отримання комунальних послуг здійснюються виключно позивачем.

Добровільно залишити домоволодіння відповідач відмовляється, хоча має у власності житлове приміщення (квартира). Позивач також зазначала, що відповідач постійно здійснює по відношенню до неї психологічне насильство, про що неодноразово складались протоколи про адміністративне правопорушення. Проживання та реєстрація відповідача за вказаною адресою порушує права позивача, оскільки вона не має можливості в повному обсязі розпорядитися своїм майном, також реєстрація відповідача впливає на збільшення вартості комунальних платежів, які відповідач відмовляється сплачувати. Вказані дії, на думку позивача, вказують на порушення права приватної власності та підлягають захисту.

ОСОБА_1 просила визнати її особистою приватною власністю домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , а також усунути перешкоди у користуванні домоволодінням, визнавши ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, шляхом зняття з реєстрації і виселення.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від

11 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що домоволодіння за адресою:

АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, отже, відповідач є співвласником вказаного домоволодіння. Під час розгляду справи не встановлено передбачених законом підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та його виселення.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська

від 11 серпня 2021 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

14 січня 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від

24 листопада 2021 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не повно з`ясували усі фактичні обставини справи та не дослідили і не надали належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяли повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають фактичним обставинам справи, є незаконними та необґрунтованими. Зокрема, суди не взяли до уваги, що позивачем надано належні та допустимі докази купівлі спірного домоволодіння за її особисті кошти, отримані від продажу квартири, яка належала їй на підставі договору дарування, що свідчить про спростування презумпції належності майна до спільної сумісної власності подружжя. На підставі наведених обставин заявник вважає помилковим і висновок судів про відмову у задоволенні її позовних вимог про виселення відповідача..

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 26 травня 2022 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська.

14 червня 2022 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

З 24 квітня 1992 року сторони перебували у шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року, що набрало законної сили 17 березня 2020 року.

29 травня 2009 року між позивачем, як продавцем, та ОСОБА_4 , як покупцем, укладено попередній договір до договору купівлі-продажу нерухомого майна, де вказано, що покупець зобов`язується купити, а продавець зобов`язується продати квартиру

АДРЕСА_2 , що належить продавцю на підставі договору дарування, за 405 600,00 грн, що еквівалентно 52 000 доларам США.

Відповідно до копії акту приймання передачі грошових коштів від 10 червня

2009 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 передали позивачу ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 405 600,00 грн, що еквівалентно 52 000,00 доларів США за продаж квартири АДРЕСА_2 .

10 червня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_2 , що належала їй на підставі договору дарування квартири від 16 липня 2004 року. Продаж нерухомого майна за домовленістю сторін вчинено за 61 400,00 грн.

10 червня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 2.1. договору, продаж домоволодіння за домовленістю сторін вчинено за 266 354,00 грн, що еквівалентно 35 000,00 доларів США.

Відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

з 04 грудня 2009 року.

Також відповідач є власником квартири

АДРЕСА_3 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що придбала спірне домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , за особисті кошти, воно не є її спільною сумісною власністю з відповідачем, тому останній не має права проживання у ньому.

Надаючи оцінку аргументам, наведеним у касаційній скарзі, Верховний Суд враховує таке.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Стаття 57 СК України дає визначення майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майно, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Також, СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

На підтвердження того, що домоволодіння за адресою:

АДРЕСА_1 є особистою власністю позивачки, остання надала:

- договір купівлі-продажу від 10 червня 2009 року, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , де предметом є квартира АДРЕСА_2 , що належала позивачці на підставі договору дарування квартири від 16 липня 2004 року. Продаж нерухомого майна за домовленістю сторін вчинено за 61 400,00 грн.

- договір купівлі- продажу від 10 червня 2009 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 де предметом є спірне домоволодіння за адресою:

АДРЕСА_1 .

Разом із тим, як убачається з наданого ОСОБА_1 договору купівлі- продажу від

10 червня 2009 року, укладеного між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), сторони у пункті 1.5 узгодили, що домоволодіння набувається у спільну власність подружжя, та стає об?єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки на придбання цього домоволодіння використані кошти, які є об?єктом спільної сумісної власності подружжя, про що нотаріусу надано заяву від чоловіка покупця ОСОБА_2 про згоду на купівлю цього домоволодіння, справжність підпису на цій заяві засвідчено нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фаст Л. Д. і зареєстровано у реєстрі за № 769.

Таким чином правильними є висновок апеляційного суду про те, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів для доведення обґрунтованості та законності заявлених позовних вимог щодо визнання майна особистою власністю.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд, застосувавши презумпцію спільності майна подружжя за статтею 60 СК України, яку позивач не спростував, правильно виходив із того, що спірне домоволодіння було придбано позивачкою за спільні кошти подружжя, про що також зазначено у договорі купівлі-продажу від

10 червня 2009 року, а тому дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання за позивачем права особистої власності на вищевказане домоволодіння.

Оскільки презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя позивачем не спростовано, матеріали справи не містять належних доказів того, що спірні грошові кошти є її особисті, доводи касаційної інстанції про належність їй цих коштів на праві особистої приватної власності безпідставні.

Встановивши, що спірне домоволодіння є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_7 висновок суду про відсутність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та його виселення, є правильним.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновком судів першої та апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 листопада

2021 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 листопада

2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська