Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

04 липня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Іванова А.П.,

при секретарі судового засідання Боті О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгороді в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського Володимира Анатолійовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору відділ Державної виконавчої служби в м. Ужгороді Північно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

встановив:

28.12.2021 позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідачів АТ «Альфа-Банк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А., зазначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору відділ Державної виконавчої служби в м. Ужгороді Північно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, в якому просить визнати виконавчий напис від 27.01.2017 за №1036, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., таким, що не підлягає виконанню.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що виконавчий напис вчинено при відсутності безспірності заборгованості, так як за рішенням суду заборгованість за кредитним договором була стягнута, виконавче провадження закінчено. Окрім цього зазначає, що законодавством не передбачено можливість стягнення заборгованості за кредитним договором на підставі виконавчих написів у безспірному порядку.

В судове засідання позивачка та (або) його представник не з`явилися, останній подав заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просять такі задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечують.

В свою чергу відповідач АТ «Альфа-Банк», будучи повідомленим про місце, час та дату судового засідання, в судове засідання повторно не з`явився, заяв про відкладення розгляду справи від представника останнього не надходило, відзив на позовну заяву не подавав.

Відповідач приватний нотаріус Чуловський В.А. в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявні його пояснення, в яких він зазначає, що не є належним відповідачем у даній категорії справ, просить розглянути таку за його відсутності.

Третя особа в судове засідання не з`явився, заяв про відкладення розгляду справи, а також пояснень щодо позову до суду не подано.

На підставі ст. 280, ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши наявні в справі доказові матеріали, суд приходить до наступного висновку.

З оспорюваного виконавчого напису вбачається, що такий вчинено 27.01.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., яким пропоновано звернути стягнення на квартиру загальною площею 54, 9 м.кв, житловою площею 31, 8 м. кв., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (предмет іпотеки). Вказано, що власником предмета іпотеки є ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 . Зазначене іпотечне майно на підставі нотаріально посвідченого договору іпотеки передано в іпотеку в забезпечення зобов`язання по Договору про іпотечний кредит №61/8-07 від 25.05.2007 Акціонерному комерційному промислово-інвестиційному банку Закритому акціонерному товариству, правонаступником якого за Договором відступлення права вимоги, за твердженням позивача, є «Альфа-Банк».

З рішення апеляційного суду Волинської області від 17.10.2016 у справі №162/542/15-ц видно, що 17.12.2012 між ПАТ «АКПІБ» та ПАТ «Альфа Банк» було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «АКПІБ» відступило ПАТ «Альфа Банк» права вимоги за кредитними договорами, які були укладені між ЗАТ «АКПІБ» та фізичними особами.

Означений виконавчий напис за реєстровим №1036 пред`явлено стягувачем ПАТ «Альфа-Банк» до виконання. За постановою державного виконавця Ужгородського міського відділу ДВС ГТУЮ у Закарпатській області від 24.04.2017 відкрито виконавче провадження (ВП №53817653).

За постановою державного виконавця Ужгородського міського відділу ДВС ГТУЮ у Закарпатській області про повернення виконавчого документу стягувачу від 23.01.2019 у ВП №53817653, вказаний виконавчий документ повернуто ПАТ «Альфа-Банк» за заявою останнього.

Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом учинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, установлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства (ч. 1 ст. 39 цього Закону). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції від 22 лютого 2012 року №296/5.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена гл. 14 Закону України «Про нотаріат» та гл. 16 розд. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу ІІ цього Порядку).

Згідно з підпунктом 1.1 пункту 1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів.

Підпунктом 1.2 пункту 1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій вчинення нотаріальних дій перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Нотаріальна дія або відмова в її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови в її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (ст. 50 Закону України «Про нотаріат»).

За результатами аналізу вищенаведених норм суд дійшов таких висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус проводить свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції та не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає та не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, по захист якого він звернувся до нотаріуса, повинне існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172(далі - Перелік документів).

Згідно з п. 1-1 Розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» Переліку за іпотечними договорами, що передбачають звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання, для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового звязку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу.

Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений у пп. 2.3 п. 2 гл. 16 розд. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З урахуванням приписів ст.ст. 15, 16, 18 ЦК, ст.ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне в стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить протилежного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, у судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів.

Для правильного застосування положень ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент учинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час учинення нотаріусом виконавчого напису.

Аналогічного висновку щодо застосування вказаних норм матеріального права в аналогічних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 березня 2019 року у справі №137/1666/16-ц.

В означеному контексті суд зауважує, що за твердженням позивача, яке не спростоване стороною відповідача, за рішенням апеляційного суду Волинської області від 17.10.2016 у справі №162/542/15-ц з позивачки та іншої особи солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором №61/8-07 від 25.05.2007 в сумі 290399, 91 грн.

Згідно з даних ЄРСР зазначене рішення набуло законної сили 17.10.2016.

Вказане свідчить про спірність заборгованості, так як заборгованість за кредитом, щодо якої вже відбувався судовий розгляд і вона була стягнута на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, не може вважатись безспірною і вона не може бути повторно стягнута за виконавчим написом.

Стягувачу належало домагатися виконання попереднього рішення суду на підставі виконавчого листа, а не отримувати щодо цієї ж заборгованості ще один виконавчий документ у вигляді виконавчого напису, зокрема шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідачем та третьою особою не було надано суду документів на підставі яких було вчинено виконавчий напис, зокрема чи направлялася банком боржнику вимога про усунення порушення виконання зобов`язання, а тому враховуючи спірність заборгованості, у суду відсутні правові підстави для висновку про правомірність дій приватного нотаріуса при вчиненні оспорюваного виконавчого напису.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідач, всупереч наданому йому ст. 191 ЦПК України права подати заперечення проти позову у вигляді відзиву, таким не скористався, а тому вказаний вище висновок суду зроблений за наявними матеріалами справи.

Тож, позовна вимога про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, підлягає до задоволення.

Разом з тим, суд зауважує, що приватний нотаріус є неналежним відповідачем в розглядуваному спорі. Так, Верховний Суд в постанові у справі №474/106/18 зробив висновок, що спори щодо оскарження вчинених нотаріусами виконавчих написів мають розглядатися судами за позовами боржників до стягувачів. Відповідачем у таких справах є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача. Тобто цивільна відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис покладається не на нотаріуса, а на особу, яка зверталася по виконавчий напис. Сам же нотаріус може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Враховуючи наведене, за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача приватного нотаріуса та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача АТ «Альфа-Банк».

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. ч. 1, 2ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача.

У матеріалах справи наявна квитанція про сплату позивачкою судового збору у 908 грн. за подання до суду позову. Оскільки позов підлягає задоволенню у повному обсязі, з відповідача на користь позивачки слід стягнути суму сплаченого судового збору.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, слід зазначити таке. У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 р. у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) була сформована позиція щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, за якою при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Суд стягує витрати на правничу допомогу за умов: їх опису в договорі з адвокатом; детального опису виконаних робіт і наданих адвокатом послуг; своєчасного подання доказів; недоведення їх неспівмірності стороною, яка прагнула зменшення.

Представником позивача на підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу надані: договір про надання правової допомоги, ордер, акт приймання-передачі наданих послуг, квитанцію про оплату послуг в сумі 4000 грн.

Враховуючи те, що позовні вимоги задоволені в повному обсязі, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати понесені нею на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 8, 41, 124, 129, 1291 Конституції України, ст. ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 273, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем, що зареєстрований в реєстрі за № 1036 від 27.01.2017, про звернення стягнення на квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (, місцезнаходження за адресою 03150, м. Київ, вул. В. Васильківська, буд. 100) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання за адресою АДРЕСА_2 ) судовий збір в сумі 908 /дев`ятсот вісім/ гривень, а також 4000 /чотири тисячі/ грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Заочне рішення може бути переглянуте Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, шляхом подання апеляційної скарги до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду А.П. Іванов