СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 2/759/2103/22
Святошинський районний суд м. Києва
в складі: головуючого - судді - Горбенко Н.О.,
при секретарі - Кравченко А.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача.
1. 14.12.2021 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 з вимогою про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.
2. Позов обґрунтований тим, що відповідно до договору найму жилого приміщення на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (з внесеними змінами) позивач є наймачем даної квартири. На даний час відповідач по справі зареєстрований в даній квартирі, але не проживає .
3. Відповідач відзиву на позовну заяву до суду не подавав.
ІІ. Заяви ( клопотання) учасників справи.
4. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явились, від представника надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі.
ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.
5. Оскільки відповідач, з огляду на положення ст.128 ЦПК України, бувналежним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, проте в судове засідання не з`явився без поважних причин, а позивач не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, судом було ухвалено заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК.
6. Судом на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
IV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.
7. Позивачу відповідно до ордеру №1-242226 від 22.10.1974 року, основним наймачем на житлове приміщення за адресою АДРЕСА_2 є ОСОБА_5 .
8. Квартира АДРЕСА_1 не є приватизованою, що підтверджується відповіддю КП КМ БТІ від 25.10.2021 року та інформаційною довідкою з Державного реєстру нерухомого майна.
9.Відповідно до Рішення Виконавчого комітету Ленінградської ради народних депутатів №173 про зміну договору найму переоформлено особовий рахунок з батька на матір ОСОБА_6 .
10. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , батьками ОСОБА_4 зазначено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
11.Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 позивач ОСОБА_4 змінила дошлюбне прізвище на ОСОБА_7 .
12. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 ОСОБА_7 змінила прізвище на ОСОБА_1 .
13. Відповідно до договору найму жилого приміщення на квартиру АДРЕСА_1 від 10.04.2008 року №542 даний договір укладено з позивачем, тобто позивач є основним квартиронаймачем.
АДРЕСА_3 . На даний час в квартирі зареєстровано 5 осіб,що підтверджується відповіддю Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 04.10.2021 року.
15.Відповідач не проживає в квартирі з 2018 року,що підтверджується актами обстеження, які містять матеріали справи.
16. Згідно з відповіддю Святошинського управління поліції ГУНП в м. Києві від 13.10.2021 року відповідачу ніяких перешкод у користуванні спірною квартирою не чинилося.
17. Відповідач по справі зареєстрований за вище вказаною адресою, що підтверджується відповіддю Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 04.10.2021 року.
V. Оцінка суду.
А. Загальні принципи.
10. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
11. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." («Кривіцька та Кривіцький проти України» § 41,42, ЄСПЛ, від 02.12.2010 року).
Враховуючи фактичні обставини справи, суд повинен встановити відповідність визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням критеріям, що викладені в п.2 ст.8 Конвенції.
Б. Застосування вказаних принципів в даній справі.
1. Чи здійснювалось втручання «згідно з законом»?.
13. За порівняльним аналізом ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст.150, 156 у поєднанні зі ст. 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру, тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не були і не є членами його сім`ї. Згідно зі ст.405 ЦК член сім`ї (в тому числі колишній член сім`ї) власника будинку втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто, в даному випадку втручання у право відповідача здійснюється згідно з законом.
2. Чи відповідало втручання цілям передбаченим в п.2 ст.8 Конвенції?
14. Позивач, обґрунтовуючи позовну заяву, вказала, що вимоги мотивовані усуненням перешкод у реалізації нею права користування та розпоряджання майном, тобто - метою втручання останнього є захист інтересів власника (наймача), що підпадає під виняток передбачений п.2 ст.8 Конвенції.
3. Чи було втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним)?.
15. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі Садов`як проти України зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів згідно із законом не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно суспільний інтерес ; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу , враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
16. У даному випадку спір виник між основним наймачем квартри та колишнім членом сім`ї наймача (сином первісного наймача та братом теперішнього наймача).
17. ЖК УРСР та ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Враховуючи суб`єкти даних правовідносин та правові підстави позову, під час розгляду вказаного спору підлягають застосуванню положення ЖК УРСР.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Стаття 71 ЖК Української РСР установлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Так, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
18. Отже, саме на позивача закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад строки встановлені статтею 71 ЖК Української РСР у жилому приміщенні без поважних причин.
Враховуючи наведене та фактично встановлені обставини по по справі, суд вважає, що позивачем доведено факт відсітності відповідача за місцем його реєстрації понад строки, встановлені ст. 71 ЖК Української РСР. Будь-які підстави для застосування положень ч. 2 ст. 71 ЖК Української РСР та докази поважності відсутності відповідача у вказаному приміщенні понад встановлені строки, суду не надані.
19.Згідно приписів ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки вони містять у собі інформацію щодо предмета доказування, логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, таким що втратив право на користування житловим приміщенням.
18. Суд звертає увагу і на той факт, що тривалість відсутності відповідача в квартирі, об`єктивно свідчить про зміну його місця проживання, а тому визнання за ним втрати права на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права наймача спірного житла - позивача по справі.
Вказані обставини свідчать, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві», а відтак - позовні вимоги підлягають задоволенню.
VІ. Розподіл судових витрат.
При зверненні до суду позивач в позовній заяві не ставила вимоги про стягнення судових витрат на її користь, тому судовий збір з відповідача не підлягає стягненню.
Керуючись ст.383, 391, 150, 156, 405 ЦК України, ст.ст.4,12,13,81,247,265, 280 ЦПК України, ст. 64 Житлового кодексу України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП невідомий), третя особа: ОСОБА_5 ( АДРЕСА_2 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- задовольнити в повному обсязі.
Визнати ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП невідомий, ІНФОРМАЦІЯ_1 )таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме - квартирою АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте Святошинським районним судом м. Києва за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Святошинського районного суду
м. Києва Н.О. Горбенко