Справа № 308/5527/21
У Х В А Л А

іменем України

27 червня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю. ,

з участю секретарки судового засідання Терпай С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради Закарпатської області про визнання права власності на самочинне будівництво, за апеляційною скаргою керівника Ужгородської окружної прокуратури Домніцького Ю.В. в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Ужгородської міської ради Закарпатської області (структурний підрозділ Управління державного архітектурного-будівельного контролю Ужгородської міської ради) на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 вересня 2021 року, ухвалене суддею Заревою Н.І.,

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Ужгородської міської ради Закарпатської області про визнання права власності на самочинне будівництво.

Позов обґрунтувала тим, що відповідно до договору оренди землі № 1974 від 15.05.2018, укладеного на підставі рішення ХХІІІ сесії міської ради сьомого скликання від 15.05.2018 № 1085, територіальна громада м. Ужгорода в особі Ужгородської міської ради передала їй в оренду земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, площею 0,0067 га, що розташована по АДРЕСА_1 . Як наслідок, це її право оренди було зареєстровано в установленому порядку, про що свідчить відповідний витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 126267716 від 04.06.2018 оренди земельної ділянки з кадастровим номером :21:001:0512, площею 0, 0067 га по АДРЕСА_1 .

Згодом за нею було зареєстровано і право власності на цю земельну ділянку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 150878696 від 22.12.2018.

Зазначала, що 16.09.2019 нею було отримано містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва «Реконструкція торгової будівлі» № 129/03-04/19 по АДРЕСА_1 .

Упродовж 2019-2020 років на цій земельній ділянці (на підставі паспорту прив`язки торгового приміщення й ескізного проекту) нею було здійснено реконструкцію торгового приміщення без отримання відповідного на те дозволу. Під час проведення таких будівельних робіт є дотриманими будівельні, архітектурні, санітарні й екологічні норми та жодних заяв, претензій чи скарг із приводу цього будівництва не надходило, а відтак нею не порушено прав інших осіб. Після завершення вказаної реконструкції вона виготовила технічний паспорт із відміткою про проведене технічне обстеження, згідно з яким установлено можливість його надійної та безпечної експлуатації.

Стверджувала, що з приводу прийняття даного об`єкту до експлуатації та оформленням права власності на нього вона зверталась до відділу ДАБІ Ужгородської міської ради з декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, однак листом за № 244/15.02-03 від 25.03.2021 їй надали роз`яснення про неможливість прийняття в експлуатацію об`єкту та пояснили, що вказані дії можливо здійснити лише згідно з Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011 шляхом реєстрації декларацій установленої форми.

На її переконання, цей Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів не передбачає введення в експлуатацію будівель, які збудовані самочинно, а тому вирішення зазначеного питання можливе лише після визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва в судовому порядку на підставі ст. 376 ЦК України, оскільки іншим чином реалізувати свої законні права та інтереси не існує.

Також наголошувала і те, що відповідно до «Звіту про проведення технічного обстеження» експерт був дійшов висновку про готовність до експлуатації будівлі по АДРЕСА_1 , яка є придатною до нормальної експлуатації, недоліків у ній не виявлено, рекомендацій не надано.

Посилаючись на наведені вище обставини просила визнати за нею право власності на реконструйовані торгові приміщення площею 58,9 кв. м, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.09.2021 позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за нею право власності на реконструйовані торгові приміщення, площею 58,9 кв. м, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Це рішення місцевого суду в апеляційному порядку сторонами не оскаржене.

Однак особа, яка не брала участі у справі - керівник Ужгородської окружної прокуратури Домніцький Ю.В. в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Ужгородської міської ради (структурний підрозділ Управління державного архітектурного-будівельного контролю Ужгородської міської ради) подав на нього апеляційну скаргу.

Скарга мотивована тим, що дане рішення суду першої інстанції не є законним унаслідок порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, та «штучно створеним судовим спором».

Стверджував прокурор, що місцевим судом належним чином не враховано: - положення ч. 2 ст. 41 Конституції України, статей 182, 328, 331 ЦК України, статей 3, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо можливості набуття права приватної власності на новостворене нерухоме майно лише в установленому законом порядку після належного його будівництва, прийняття в експлуатацію і державної реєстрації; - звернення до суду з цим позовом можливим було тільки за умови попереднього його розгляду компетентним державним органом, тобто органом державного архітектурного-будівельного контролю, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважити про наявність спору про право, що у даному випадку не було дотримано позивачкою щодо позасудового способу вирішення питання введення в експлуатацію об`єкта самочинного будівництва, а відтак нею невірно обрано спосіб захисту свого права власності, замість визнання незаконною відмови у реєстрації декларації про готовність спірного об`єкта до експлуатації, яка органом державного архітектурного-будівельного контролю не розглядалась та рішення про реєстрацію такої декларації або повернення не приймалось.

Зауважував, що спірний об`єкт є самочинно реконструйованими торговими приміщеннями, будівництво яких розпочато без належного дозволу, без затвердженого проекту, без отримання декларації про введення його в експлуатацію, а відтак це будівництво здійснено з істотнім порушенням будівельних норм і правил. Водночас за приписами ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Звертав увагу прокурор і на те, що наявні в матеріалах справи технічний паспорт та звіт про проведення технічного обстеження від 11.01.2021 щодо обмірювання вже збудованого спірного нерухомого майна з визначенням його складу, не є належними і допустимими доказами та не підтверджують законність і відповідність його установленим правилам і вимогам будівництва, а судова будівельно-технічна експертиза з цього приводу судом не призначалася.

До того ж із наявних у матеріалах справи містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва «Реконструкція торгової будівлі» № 129/03-04/10 від 16.09.2019 по АДРЕСА_1 вбачається, що функціональне використання земельної ділянки є будівництво й обслуговування приміщень зі збірно-розбірних конструкцій, планувальними обмеженнями є зона особливого режиму забудови, тобто червона лінія, в тому числі з максимальною забудовою земельної ділянки у 30% від її площі, а відтак при реконструкції існуючої споруди із легких збірно-розбірних конструкцій, за умови погодження з відповідними службами міста про винесення інженерних мереж на нормативну відстань із зони будівництва, максимально допустимий відсоток забудови даної земельною ділянки може становити 68%. Обмеження у використанні земельної ділянки містяться і у договорі її купівлі-продажу від 22.12.2018. Однак з технічного паспорту на групу торгових павільйонів відсоток забудови земельної ділянки складає аж 99 %.

Наголошував апелянт і про залишення поза увагою судом положень частин 4, 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», що, в тому числі з урахуванням наведеного вище, призвело до узаконення оскарженим рішенням суду самовільних, незаконних дій позивачки, хаотичної забудови міста, ущільнення даної території і втратою містом свого архітектурного вигляду, а відтак це є безумовною загрозою порушення інтересів держави та територіальної громади.

На думку прокурора, суд перебрав на себе повноваження, які властиві саме відповідному органу контролю.

Своє представництво апелянт обґрунтував тим, що у даному випадку є порушеними інтереси держави і суспільства, а спірний об`єкт нерухомого майна створює небезпеку для населення і водночас порушує права виконавчого комітету Ужгородської міської ради в особі структурного підрозділу Управління державного архітектурно-будівельного контролю щодо контролю і проведення перевірок відповідності виконання підготовчих і будівельних норм, правил, технічних умов, затвердженим проектним вимогам та рішенням.

Указував і те, що судом безпідставно не було залучено до участі у цій справі в якості відповідача Виконавчий комітет Ужгородської міської ради в особі структурного підрозділу Управління державного архітектурно-будівельного контролю, що призвело до позбавлення його можливості своєчасно оскаржити це рішення суду з метою захисту інтересів держави. Також навіть після повідомлення, у порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», про необхідність ужиття заходів щодо усунення порушень у сфері містобудування шляхом оскарження незаконного рішення суду, уповноважений орган жодних дій не вчинив, а повідомлення залишилося без належного реагування.

Посилаючись на наведені вище обставини апелянт просив: 1) визнати причини пропуску строку на апеляційне оскарження даного рішення суду поважними та поновити цей строк; 2) рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.09.2021 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити; 3) вирішити питання розподілу судових витрат.

Ухвалою судді Закарпатського апеляційного суду від 01.04.2022, зокрема поновлено Ужгородській окружній прокуратурі строк на апеляційне оскарження рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.09.2021.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 13.04.2021 відкрито апеляційне провадження в цій справі за апеляційною скаргою керівника Ужгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Ужгородської міської ради Закарпатської області на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.09.2021.

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу керівника Ужгородської окружної прокуратури сторони не скористалися.

У судовому засіданні представниця апелянта прокурорка Андрейчик А.М. апеляційну скаргу підтримала з підстав наведених у ній, просила оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Представниця позивачки ОСОБА_1 адвокатеса Студеняк О.С. щодо задоволення апеляційної скарги заперечила, вважала таку безпідставною та надуманою, просила залишити її без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача Ужгородської міської ради Закарпатської області у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, а тому, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення прокурорки, представниці позивачки, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційне провадження підлягає закриттю з таких підстав.

Судом установлено, що відповідно до договору оренди землі № 1974 від 15.05.2018, укладеного на підставі рішення XXIII сесії Ужгородської міської ради сьомого скликання від 15.05.2018 № 1085, територіальна громада м. Ужгорода в особі Ужгородської міської ради передала, а ОСОБА_1 прийняла в оренду земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, площею 0,0067 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Як наслідок, це її право оренди було зареєстровано в установленому порядку, про що свідчить відповідний витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 126267716 від 04.06.2018 оренди земельної ділянки з кадастровим номером :21:001:0512, площею 0, 0067 га по АДРЕСА_1 .

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу земельної ділянки від 20.12.2018, Ужгородська міська рада, на підставі рішення ХХХ сесії цієї ж ради VІІ скликання від 13.12.2018 № 1361 «Про приватизацію земельної ділянки несільськогосподарського призначення шляхом викупу», продала ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :21:001:0512, площею 0,0067 га по АДРЕСА_1 (а.с.53-55).

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 150878696 від 22.12.2018 убачається, що за ОСОБА_1 20.12.2018 зареєстровано право приватної власності на вказану вище земельну ділянку на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 20.12.2018 (а.с.4).

16 вересня 2019 року ОСОБА_1 була отримала містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва «Реконструкція торгової будівлі» № 129/03-04/19 по АДРЕСА_1 (а.с.6-8).

Відповідно до Звіту про проведення технічного обстеження від 11.01.2021 група належних ОСОБА_1 торгових павільйонів по АДРЕСА_1 є придатними до надійної і безпечної експлуатації (а.с.57-64).

З Технічного паспорта на торгові приміщення по АДРЕСА_1 від 03.02.2021 убачається наявність трьох торгових приміщень за цією адресою, відповідно, 21,3 кв. м, 18,8 кв. м, 18,8 кв. м., а загалом 58,9 кв. м (а.с.47-52).

З питанням про прийняття даного об`єкту до експлуатації та оформленням права власності на нього, ОСОБА_1 звернулась до управління Держаного архітектурно-будівельного контрою виконавчого комітету Ужгородської міської ради з декларацією про готовність об`єкта до експлуатації. Однак листом від 25.03.2021 за № 244/15.02-03 це управління залишило її звернення без розгляду, оскільки декларацію подано з порушенням установлених вимог, так як будівництво здійснювалося без належно затвердженого проекту та відповідного документу, що дає право на виконання будівельних робіт, а відтак подана позивачкою декларація про готовність до експлуатації об`єкту не підлягає реєстрації в Єдиному реєстрі будівельної діяльності. Водночас ОСОБА_1 роз`яснено, що оскільки зазначений об`єкт має передбачені ст. 376 ЦК України ознаки самочинного будівництва, а тому вона має право звернутися до суду про визнання права власності на цей самочинно збудований об`єкт (а.с.45).

18 лютого 2022 року керівник Ужгородської окружної прокуратури Домніцький Ю. звернувся з повідомленням у порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» за № 07.53-104-126ОВИХ-22 до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради (структурний підрозділ Управління державного архітектурного-будівельного контролю Ужгородської міської ради) з приводу незаконності рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.09.2021 про визнання за ОСОБА_1 права власності на об`єкти самочинного будівництва, тобто реконструйовані нею торгові приміщення, площею 58,9 кв. м, по АДРЕСА_1 , оскільки декларація про готовність спірного об`єкта до експлуатації органом державного архітектурно-будівельного контролю не розглядалась і відповідне рішення про її реєстрацію або повернення не приймалось. Натомість цим управлінням було залишено без розгляду лише звернення ОСОБА_1 , що свідчить про відсутність позасудового вирішення позивачкою в установленому законодавством порядку питання про введення в експлуатацію об`єкта самочинного будівництва, а відтак є відсутнім і спір про право. Просив повідомити чи вживалися Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради (структурний підрозділ Управління державного архітектурного-будівельного контролю Ужгородської міської ради) заходи щодо усунення наведених порушень законодавства, у тому числі щодо оскарження рішення суду в цій справі, оскільки у випадку не вжиття відповідних заходів та не оскарження рішення суду, прокуратурою буде вжито заходів щодо його оскарження в інтересах держави в особі Виконкому Ужгородської міської ради (структурний підрозділ Управління державного архітектурного-будівельного контролю Ужгородської міської ради) як уповноваженого органу (а.с.127-129).

Листом від 16.03.2022 № 2155-22 виконавчий комітет Ужгородської міської ради, за підписом заступника міського голови Погорєлова А., повідомив керівника Ужгородської окружної прокуратури на його звернення від 18.02.2022 за № 07.53-104-126ОВИХ-22 про те, що, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України і на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в України з 24.02.2022 уведено воєнний стан строк на 30 діб, Ужгородська міська рада та її виконавчі органи перейшли на особливий режим роботи, а тому розгляд цього звернення продовжується на строк дії правового режиму воєнного стану (а.с.130).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (частина друга статті 331 ЦК України).

Відповідно до ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

За положеннями частин 1-3 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до пункту 5 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 466, будівельні роботи можуть виконуватися замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договору суперфіцію та: подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) та об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта; видачі замовнику дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля відповідно до Закону України «Про оцінку впливу на довкілля».

Механізм прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначено Порядком № 461, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 (у редакції постанови КМУ від 08.09.2015 № 750).

Абзацом першим пункту 3 Порядку № 461 передбачено, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Надання (реєстрація), повернення (відмова у видачі) чи скасування реєстрації документів, що підтверджують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю, визначеними ст. 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (абзац перший пункту 4 Порядку № 461).

Відповідно до абзацу першого пункту 10 Порядку № 461 у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта.

Положенням про управління державного архітектурно-будівельного контролю Ужгородської міської ради, затвердженим рішенням Ужгородської міської ради XVII сесії VII скликання від 16.11.2017 № 881, передбачено, що: - управління є виконавчим органом Ужгородської міської ради, утворюється міською радою, підзвітне і підконтрольне міській раді, підпорядковане виконавчому комітету міської ради та міському голові (пункт 1); - управління є підконтрольним Держархбудінспеції України в межах, визначених законодавством (пункт 2); - управління створюється без статусу юридичної особи публічного права, має печатку зі своїм найменуванням, власні бланки, штампи (пункт 6); - основним завданням управління є здійснення контролю за дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, виконання дозвільних та реєстраційних функцій у сфері містобудівної діяльності (пункт 2). Управління відповідно до покладених на нього завдань: - надає, отримує, реєструє, повертає документи, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, відмовляє у видачі таких документів, анулює їх, скасовує їх реєстрацію (підпункт 3.1.1.); - приймає в експлуатацію закінченні будівництвом об`єкти /видає сертифікати, реєструє декларації про готовність об`єкта до експлуатації та повертає такі декларації на доопрацювання для усунення виявлених недоліків/(підпункт 3.1.2.); - подає до Держархбудінспеції інформацію, необхідну для внесення даних до єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих і будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів (підпункт 3.1.3.); - здійснює державний архітектурно-будівельний контроль за дотриманням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, положень містобудівної документації всіх рівнів, вихідних даних для проектування об`єктів містобудування, проектної документації щодо об`єктів, розташованих у межах м. Ужгород (підпункт 3.1.4); - здійснює контроль за виконанням законних вимог (приписів) посадових осіб органів держархбудконтролю (підпункт 3.1.5.); - розглядає відповідно до закону справи про адміністративні правопорушення, пов`язані з порушенням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил під час будівництва, порушенням законодавства під час планування та забудови територій та невиконанням законних вимог (приписів) посадових осіб органів держархбудконтролю (підпункт 3.1.6); - розглядає відповідно до закону справи про правопорушення у сфері містобудівної діяльності із прийняттям відповідних рішень (підпункт 3.1.7.); - здійснює інші повноваження, визначені законом (підпункт 3.1.8) (а.с. 123-125).

При цьому колегія суддів констатує, що ні розділ 2 «Основне завдання», ні розділ 3 «Повноваження», ні розділ 4 «Права та обов`язки», ні інші приписи зазначеного вище Положення, яким, зокрема визначені права управління, не містять указівки щодо виконання ним наглядових функцій, а також на право звернення до суду на захист інтересів держави, у тому числі юридичною особою - Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради в особі цього управління.

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Частиною другою ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, органами державного архітектурно-будівельного контролю, іншими уповноваженими органами містобудування та архітектури, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування. До уповноважених органів містобудування та архітектури належать органи, визначені у ст. 13 Закону України «Про архітектурну діяльність». До органів державного архітектурно-будівельного контролю належать: 1) структурні підрозділи з питань державного архітектурно-будівельного контролю Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій; 2) виконавчі органи з питань державного архітектурно-будівельного контролю сільських, селищних, міських рад. Органом державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду. Примірне положення про органи державного архітектурно-будівельного контролю затверджується Кабінетом Міністрів України.

Абзацами першим, другим ч. 1 ст. 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт. Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю відповідно до Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності». Державний архітектурно-будівельний контроль замовників будівництва, які є фізичними особами, здійснюється відповідно до Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» з урахуванням особливостей правового статусу таких осіб. Порядок здійснення архітектурно-будівельного контролю визначається Кабінетом Міністрів України.

Державний архітектурно-будівельний нагляд - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання уповноваженими органами містобудування та архітектури, структурними підрозділами Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій та виконавчими органами сільських, селищних, міських рад з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами, що здійснюють контроль у сфері містобудівної діяльності (далі об`єкти нагляду), вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил під час провадження ними містобудівної діяльності. Державний архітектурно-будівельний нагляд здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, через головних інспекторів будівельного нагляду у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частини перша, друга статті 41-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про архітектурну діяльність» для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об`єктів архітектури додержання суб`єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд. Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюють органи державного архітектурно-будівельного контролю, визначені статтею 6 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Державний архітектурно-будівельний нагляд здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, через головних інспекторів будівельного нагляду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі.

До уповноважених органів містобудування та архітектури належать: центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері архітектури; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері архітектури; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань архітектури; структурні підрозділи обласних, районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій з питань архітектури; виконавчі органи сільських, селищних, міських рад з питань архітектури. До утворення виконавчого органу сільської, селищної, міської ради з питань архітектури уповноваженим органом містобудування та архітектури є структурний підрозділ районної державної адміністрації з питань архітектури, а за його відсутності - структурний підрозділ обласної державної адміністрації з питань архітектури. З метою забезпечення виконання функцій, пов`язаних з організацією замовлення розроблення, оновлення та затвердження містобудівної документації (змін до неї), у складі уповноваженого органу містобудування та архітектури може утворюватися окремий структурний підрозділ. Примірне положення про такий структурний підрозділ затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері архітектури. Орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань архітектури, структурні підрозділи обласних, районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій підконтрольні і підзвітні відповідним органам виконавчої влади в межах, передбачених законом. Органи місцевого самоврядування здійснюють свою діяльність у сфері містобудування та архітектури відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». З питань делегованих повноважень, передбачених підпунктом «б» частини першої статті 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконавчі органи сільських, селищних, міських рад підконтрольні відповідним органам виконавчої влади (стаття 13 Закону України «Про архітектурну діяльність»).

Постановою Кабінету Міністрів України від 23.12.2020 № 1340 «Деякі питання функціонування органів архітектурно-будівельного контролю та нагляду», яка набрала чинності 30.12.2020, утворено Державну інспекцію архітектури та містобудування України (далі - ДІАМ) як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку громад та територій і який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, затверджено Положення про ДІАМ, ліквідовано Державну інспекцію містобудування та Державну сервісну службу містобудування. Визначено ДІАМ суб`єктом управління індивідуально визначеного майна ДІМ та Державної сервісної служби містобудування, Державної архітектурно-будівельної інспекції, які ліквідовуються.

Пунктом 1 Положення про ДІАМ визначено, що ДІАМ є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку громад та територій і який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

Згідно з пунктом 3 Положення про ДІАМ основним завданням ДІАМ є реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, а саме: підготовка та внесення на розгляд Міністра пропозицій щодо забезпечення формування державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду; здійснення в межах повноважень, визначених законом, державного архітектурно-будівельного контролю за дотриманням замовниками, підприємствами, що надають технічні умови щодо інженерного забезпечення об`єкта будівництва, архітекторами та іншими проектувальниками, підрядниками, експертами, експертними організаціями та відповідальними виконавцями робіт, інженерами-консультантами, власниками будівель та лінійних споруд вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт; здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду за дотриманням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил територіальними органами ДІАМ, уповноваженими органами містобудування та архітектури, структурними підрозділами Київської та Севастопольської міських держадміністрацій та виконавчими органами сільських, селищних, міських рад з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами, що здійснюють контроль у сфері містобудівної діяльності (далі - об`єкти нагляду), під час провадження ними містобудівної діяльності; ліцензування видів господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, та здійснення контролю за додержанням суб`єктами господарювання ліцензійних умов провадження видів господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками.

ДІАМ відповідно до покладених на неї завдань видає дозволи на виконання будівельних робіт, реєструє повідомлення про внесення змін до них, відмовляє у видачі таких дозволів, анулює дозволи на виконання будівельних робіт; приймає в установленому порядку в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти (видає сертифікати про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта або відмовляє в їх видачі, реєструє декларації про готовність об`єкта до експлуатації, внесення змін до них, а також повертає такі декларації та скасовує їх реєстрацію) (підпункти 15-2, 15-3 пункту 4 Положення про ДІАМ).

Підпунктом 11 пункту 6 Положення про ДІАМ передбачено, що ДІАМ для виконання покладених на неї завдань має право проводити претензійно-позовну роботу, звертатися до суду з позовами щодо захисту своїх прав та законних інтересів.

ДІАМ здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 7 Положення про ДІАМ). У даному випадку таким територіальним органом є Управління ДІАМ у Закарпатській області.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 15 вересня 2021 року № 960 «Питання Державної інспекції архітектури та містобудування», яка набрала чинності 16.09.2021, Кабінет Міністрів України вирішив погодитися з пропозицією Міністерства розвитку громад та територій про можливість здійснення Державною інспекцією архітектури та містобудування повноважень і виконання функцій з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду. Вказаною постановою також визнано такою, що втратила чинність, постанова Кабінету Міністрів України від 09 липня 2014 року № 294 «Про затвердження Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України» та інші пов`язані з нею постанови.

Отже, колегія суддів доходить висновку, що Управління державного архітектурного-будівельного контролю Ужгородської міської ради Закарпатської області не уповноважене здійснювати в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд(!), а також не має повноважень вирішувати питання прийняття об`єктів будівництва в експлуатацію, оскільки затверджене ще 16.11.2017 Положення про це управління не відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема постанові Кабінету Міністрів України від 23.12.2020 № 1340 «Деякі питання функціонування органів архітектурно-будівельного контролю та нагляду», яка набрала чинності 30.12.2020, а відтак це управління на час розгляду справи в суді першої інстанції, на час звернення прокурора до виконкому Ужгородської міської ради та з апеляційною скаргою не є компетентним державним органом та можливим учасником спірних правовідносин у цій справі, як помилково вважав прокурор.

Згідно зі ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи). Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (пункт 35 рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Російської Федерації», пункт 33 рішення ЄСПЛ від 01 квітня 2010 року у справі «Корольов проти Російської Федерації»).

Згідно з пунктом 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Тлумачення пункту 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, з урахуванням практики ЄСПЛ, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

У Рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) Конституційний Суд України зазначив, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств. Із урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Отож, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження в якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що на прокуратуру покладаються функції, зокрема представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України.

Згідно з абзацом першим частини другої, абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, учинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Верховний Суд України у постанові від 13.06.2017 у справі № п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що в разі установлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Відтак питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде установлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

Отож, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», й якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен уважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді має наслідком залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду в установлений строк ці недоліки не усунуті.

Якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід уважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для залишення позову без розгляду.

Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, які відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховуються апеляційним судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

В указаній постанові Велика Палата Верховного Суду уточнила свої висновки, зроблені в постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 та у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 року у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 квітня 2019 року у справі № 923/560/18, від 18 квітня 2019 року у справі № 913/299/18, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18, у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, зазначивши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).

При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право, зокрема на апеляційний перегляд справи.

Правилами ч. 3 ст. 18 ЦПК України передбачено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Частиною першою ст. 352 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, законодавець визначає коло осіб, наділених процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Верховним Судом у постанові від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц сформульовані правові висновки, відповідно до яких рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

З огляду на викладене право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судом рішення певним чином упливає на їх права та обов`язки, завдає шкоди, що може виражатися у несприятливих для них наслідках.

Відтак суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи зачіпає оскаржуване судове рішення безпосередньо права та обов`язки заявника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що ухвалене судом першої інстанції рішення не впливає на права та обов`язки заявника - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 307/4046/19, № 307/334/20.

Отже, установивши у межах відкритого апеляційного провадження, що Виконавчий комітет Ужгородської міської ради Закарпатської області в особі структурного підрозділу Управління державного архітектурного-будівельного контролю Ужгородської міської ради не уповноважений здійснювати в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний, зокрема нагляд, не наділений повноваженнями у даному випадку на звернення до суду, а також не має повноважень вирішувати питання прийняття об`єктів будівництва в експлуатацію відповідно до чинного законодавства, в тому числі з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 23.12.2020 № 1340, яка набрала чинності 30.12.2020, а також на час прийняття оскарженого судового рішення (29.09.2021), звернення прокурора до виконкому Ужгородської міської ради (18.02.2022), відповіді цього органу (16.03.2022) чинною є з 16.09.2021 по час апеляційного розгляду справи і постанова Кабінету Міністрів України від 15 вересня 2021 року № 960 «Питання Державної інспекції архітектури та містобудування», а тому цей орган не є компетентним державним органом та учасником спірних правовідносин, і рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.09.2021 не вирішувалися питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки держави в особі Виконавчого комітету Ужгородської міської ради Закарпатської області в особі структурного підрозділу Управління державного архітектурного-будівельного контролю Ужгородської міської ради.

З урахуванням наведеного вище колегія судів доходить висновку, що подавши апеляційну скаргу в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Ужгородської міської ради Закарпатської області в особі структурного підрозділу Управління державного архітектурного-будівельного контролю Ужгородської міської ради, прокурор не довів наявності в нього права апеляційного оскарження рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.09.2021, так як повноваження здійснювати державний архітектурно-будівельний контроль і нагляд належать ДІАМ або ДІАМ в особі його територіального органу - Управління ДІАМ у Закарпатській області.

Згідно з пунктом 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Отже, на переконання колегія суддів, апеляційне провадження в цій справі підлягає закриттю.

Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (ч. 2 ст. 362 ЦПК України).

Керуючись статтями 258, 260, 352, 362, 381 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою керівника Ужгородської окружної прокуратури Домніцького Ю.В. в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Ужгородської міської ради Закарпатської області (структурний підрозділ Управління державного архітектурного-будівельного контролю Ужгородської міської ради) на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради Закарпатської області про визнання права власності на самочинне будівництво - закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 червня 2022 року.

Суддя-доповідачка

Судді