ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 686/23517/19

Провадження № 22-ц/4820/459/22

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Ярмолюка О.І., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю представника апелянта,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання права на обов`язкову частку у спадщині, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області в складі судді Салоїд Н.М. від 09 грудня 2021 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 , звертаючись в суд з цим позовом до відповідачів, вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його матір ОСОБА_5 , яка Ѕ частину належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 та гараж в гаражному кооперативі «Мирний» по АДРЕСА_2 , блок № НОМЕР_1 бокс № НОМЕР_2 заповіла дочці ОСОБА_2 , а 23/400 часток належного їй на праві власності житлового будинку АДРЕСА_3 заповіла онуку ОСОБА_3

06 жовтня 2017 року Першою Хмельницькою державною нотаріальною конторою Войт Т.І. видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на Ѕ частину квартири та гараж.

30 жовтня 2017 року нотаріальною конторою ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 23/400 часток житлового будинку АДРЕСА_3 .

За змістом ч. 4 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» до непрацездатних осіб відносяться особи, які досягли пенсійного віку та мають право на призначення пенсії на пільгових умовах.

З червня 1998 року позивачеві призначено пенсію за вислугу років військової служби, тому він вважається непрацездатною особою, а отже, має право на обов`язкову частку у спадщині, що відкрилася після смерті матері.

Видані відповідачам свідоцтва про право на спадщину за заповітом суперечать положенням ч. 1 ст. 1241 ЦК України і порушують його право.

З цих підстав позивач просив визнати частково недійсними видані Першою Хмельницькою державною нотаріальною конторою 06 жовтня 2017 року ОСОБА_2 свідоцтва про право спадщину за заповітом на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; 06 жовтня 2017 року ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на цегляний гараж, що знаходиться в гаражному кооперативі «Мирний» по проспекту Миру, 71/4 блок № 10 бокс № 5; 30 жовтня 2017 року ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 23/400 часток житлового будинку АДРЕСА_3 .

Також просив визнати за ним право на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері ОСОБА_5 на: 1/8 частину квартири АДРЕСА_1 ; ј частину гаража, розташованого в гаражному кооперативі «Мирний» по АДРЕСА_2 блок № 10 бокс № 5; 5,75/400 часток житлового будинку АДРЕСА_3 ; провести поділ спадкового майна, виділивши в натурі ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 вересня 2021 року притягнуто в якості третьої особи без самостійних вимог в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину заповітом, визнання права на обов`язкову частку у спадщині поділ спадкового майна ОСОБА_4 .

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 грудня 2021 року позовну заяву в частині вимоги про поділ спадкового майна в натурі залишено без розгляду.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третьої особи ОСОБА_4 про визнання частково недійсним свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання права на обов`язкову частку у спадщині відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду як незаконне та необґрунтоване і задовольнити позов. На думку апелянта, судом не враховано, що за рішенням Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року, розкриваючи зміст «повнолітні непрацездатні діти», потрібно враховувати не лише ст. 75 Сімейного кодексу України, а й ч. 4 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум». Суд першої інстанції, посилаючись на Закон України «Про прожитковий мінімум», помилково не відніс його до непрацездатних осіб, які досягли пенсійного віку та мають право на призначення пенсії на пільгових умовах.

Також не враховано, що відповідно до чинного законодавства отримане військовослужбовцем на фронті або з виконанням ним інших обов`язків військової служби захворювання розглядається як причина інвалідності. Причиною інвалідності ОСОБА_1 є отримане ним захворювання у війні в Афганістані, ще до моменту смерті матері.

Аналогічний правовий висновок щодо інвалідності з дитинства викладений у постановах Верховного Суду від 15 травня 2020 року у справі № 330/2181/16-а та від 26 травня 2021 року у справі № 15-4322/14-ц.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній мотивів.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про розгляд справи.

Клопотання представника ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи суд відхилив, зважаючи на відсутність доказів його участі в іншій справі на цей час та відсутність клопотання ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 .

Позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 є дітьми ОСОБА_5 , відповідач ОСОБА_3 її онук.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 15 листопада 1993 року Хмельницьким Бюро технічної інвентаризації квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в рівних частках кожному.

До спадкового майна померлої ОСОБА_5 також належить гараж загальною площею 22.3 кв.м, блок 10, бокс 5, розташований по АДРЕСА_2 та 23/400 частин житлового будинку АДРЕСА_3 .

06 жовтня 2017 року державним нотаріусом Першої Хмельницької державної нотаріальної контори видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 .

06 жовтня 2017 року державним нотаріусом видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на цегляний гараж, загальною площею 22,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , блок АДРЕСА_4 .

30 жовтня 2017 року державним нотаріусом видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на 23/400 часток житлового будинку АДРЕСА_3 .

20 грудня 2017 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу частки у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_3 .

На час смерті ОСОБА_5 позивачу виповнилося 52 роки.

Згідно довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області за № 113819 від 09.12.2021 року ОСОБА_1 з 01.01.2007 року перебуває на обліку в ГУ Пенсійного фонду України в Хмельницькій області та отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 26.10.1997 року по 15.07.2021 року за вислугу років, а з 15.07.2021 року по теперішній час пенсію по інвалідності.

Згідно пенсійного посвідчення від 11.03.2020 року № НОМЕР_3 ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугою років, інваліду ІІІ групи загального захворювання довічно.

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААВ № 443477 ОСОБА_1 19.05.2021 року змінено категорію та призначено другу групу інвалідності безтерміново. Причиною інвалідності є захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи і фактично не оспорюються сторонами.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_1 на час відкриття спадщини після смерті матері не досяг пенсійного віку, не був інвалідом, являвся пенсіонером відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, членів їх сімей та деяких інших осіб», а тому в розумінні закону не був непрацездатним, а отже, не має права на обов`язкову частку у спадщині. Тому відсутні підстави для визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, виданих відповідачам, та визнання права на обов`язкову частку у спадщині.

Так, відповідно до ст.ст.1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

За правилами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Доводи апеляційної скарги про те, що апелянт на час відкриття спадщини був непрацездатною особою, оскільки досяг пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, є безпідставними.

Так, згідно з ч. 4 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» до осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку.

Перелік осіб, які мають право на пенсію за віком на пільгових умовах, визначено нормою ч.1 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» - незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті.

Як вбачається з посвідчення серії НОМЕР_4 від 27.10.1998 року, ОСОБА_8 на час відкриття спадщини була призначена пенсія за вислугу строків військової служби на підставі ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

В свою чергу матеріали справи не містять даних, що апелянт на час відкриття спадщини мав право на пенсію за віком на пільгових умовах і йому була призначена така пенсія на підставі ч.1 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відтак ОСОБА_1 на час відкриття спадщини не належав до категорії осіб, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, і які відповідно до ч. 4 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» визнаються непрацездатними особами.

З матеріалів справи дійсно вбачається, що ОСОБА_1 з 11.03.2020 року встановлено інвалідність ІІІ групи загального захворювання довічно.

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААВ № 443477 ОСОБА_1 19.05.2021 року змінено категорію та призначено другу групу інвалідності безтерміново. Причиною інвалідності є захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

Причину інвалідності (захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії) також підтверджує наданий ОСОБА_1 витяг з протоколу № 103 від 02.02.2021 року засідання 11 Регіональної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв.

Разом з тим, факт визнання ОСОБА_1 особою з інвалідністю в установленому порядку після відкриття спадщини не має правового значення для вирішення цього спору.

В свою чергу представлені позивачем докази не підтверджують визнання ОСОБА_1 особою з інвалідністю в установленому порядку на час відкриття спадщини після смерті матері.

Апеляційний суд не бере до уваги правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 159/4322/14-ц, на який посилався апелянт, оскільки його зроблено за інших обставин справи. Так, Верховний Суд, вказуючи про наявність у позивачки права на обов`язкову частку у спадщині, виходив з того, що причиною її інвалідності є інвалідність з дитинства, і необхідно враховувати момент її настання (до досягнення особою повноліття).

Натомість позивач в обґрунтування позову не вказував про встановлення інвалідності з дитинства, як і не доводив момент настання інвалідності до відкриття спадщини після смерті матері.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 лютого 2022 року.

Судді Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк

Т.О. Янчук