П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2022 року м. Київ

Справа № 759/2213/22

Провадження: № 22-ц/824/8161/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Вербової І.М., Нежури В.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 квітня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Бабич Н.Д.,

у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської державної адміністрації «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі по тексту - позивач, КП «Київтеплоенерго») звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що НікітінаО.Ю. є споживачем центрального опалення та централізованого постачання гарячої води, які постачає їй позивач за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачка своєчасно не сплачувала кошти за надані позивачем послуги централізованого постачання гарячої води та централізованого опалення, у зв`язку з чим, з 1 травня 2018 року утворилася заборгованість у розмірі 14 126,60 грн. На підставі укладеного 11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» договору № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії) та додатків до нього у відповідачки наявна заборгованість, що утворилась до 1 травня 2018 року за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у розмірі 15 749,79 грн. Відповідачка в добровільному порядку заборгованість не погашає, а тому позивач просив суд стягнути з відповідачки вказану заборгованість, витрати по сплаті судового збору у розмірі 2481грн. та витрати, пов`язані з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 33 грн.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 20 квітня 2022 року позов КП виконавчого органу КМДА «Київтеплоенерго» про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП виконавчого органу КМДА «Київтеплоенерго» заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення 01.05.2018 року у розмірі 7960,41 грн., заборгованість за спожиті послуги з централізованого постачання гарячої води до 01.05.2018 року в сумі 15 749,79 грн., заборгованість за спожиті з 01.05.2018 року послуги централізованого опалення у розмірі 2207,92 грн., заборгованість за спожиті з 01.05.2018 року послуги централізованого постачання гарячої води в сумі 11 918,68 грн., а всього разом 37836,80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП виконавчого органу КМДА «Київтеплоенерго» судовий збір у розмірі 2481 грн. та витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи в сумі 33 грн., а всього 2514 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та не дотримання норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення з урахуванням заяви про застосування строків позовної давності.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що у зв`язку початком збройної агресії РФ проти України 24 лютого 2022 року вона була змушена виїхати з м. Києва, що унеможливило подання нею заяви про застосування строків позовної давності до суду першої інстанції, а тому просила суд апеляційної інстанції поновити строк на подання вказаної заяви. Зважаючи на те, що з позовом позивач звернувся до суду 07.02.2022 року, вважала, що позивачем пропущено строк позовної до вимог про стягнення заборгованості, яка виникла до 07.02.2019 року.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 15 липня 2022року відкритоапеляційне провадження у справіта справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах КП «Київтеплоенерго» заперечувала проти апеляційної скарги та зазначила, що п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені ст. 257 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину. Договір про відступлення права вимоги № 602-18 був укладений 11 жовтня 2018 року, а тому обчислення строків позовної давності щодо стягнення заборгованості повинно відбуватись з моменту укладення цього договору. Також вказала, що ОСОБА_1 від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством порядку не відмовлялась, жодних заперечень щодо неотримання чи ненадання таких послуг не висловлювала, а тому як споживач послуг зобов`язана оплатити спожиті послуги. Просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_2 (а.с.89-93).

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.

З 1 травня 2018 року надання послуг з центрального опалення та постачання гарячої води здійснює КП «Київтеплоенерго».

11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» укладений договір №602-18 про відступлення права вимоги (цесії), за яким ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01 серпня 2018 року з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період з 01 серпня 2018 року до дати укладення цього договору. Перелік договорів (особових рахунків), споживачів та сум грошових зобов`язань (основний борг), право вимоги яких відступається за цим договором, зазначається у додатку № 1 та додатку №2 до цього договору.

Відповідно до додатку № 1 та додатку № 2 до договору №602-18 про відступлення права вимоги (цесії) позивач КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги відносно ОСОБА_1 по стягненню заборгованості за послуги з централізованого опалення, а також заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 23 710,20 грн, спожитих до 01.05.2018 року.

Відповідно до наданого КП «Київтеплоенерго» розрахунку ОСОБА_1 має заборгованість по оплаті наданих їй послуг, зокрема: заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 2 207,93грн., заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 11 918,68грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги про стягнення з відповідача є обґрунтованими ідоведеними, отже відповідачка зобов`язана оплатити спожиті послуги з центрального опалення та постачання гарячої води.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, чинної на час виникнення спірних правовідносин (далі - Правила).

Вказані Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», який набрав чинності з 10 грудня 2017 року, визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Правилами надання послуг з централізованого опалення встановлено, що централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.

Згідно з ст.ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі несвоєчасної сплати платежів за споживання теплової енергії споживач сплачує пеню за встановленими законодавством або договором розмірами. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Частиною 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлені обов`язки індивідуального споживача, зокрема оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до п. 8 Правил послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Згідно з ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Положеннями ч. 2 ст. 642 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Наявність правовідносин між сторонами за договорами теплопостачання, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого теплопостачання, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків.

Відповідно до п. 11 вищезазначених Правил у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку.

Пунктом 20 Правил встановлено, що плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Пунктом 21 Правил визначено, що у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 просила поновити строк на подання заяви про застосування строків позовної давності, яку вона була позбавлена можливості подати до суду першої інстанції у зв`язку з початком збройної агресії РФ проти України 24 лютого 2022 року, та застосувати строки позовної давності

Надаючи оцінку поданій відповідачкою заяві про застосування строків позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

Як убачається із матеріалів справи, КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулось до суду у лютому 2022 року.

09 лютого 2022 року ухвалою Свтошинського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Запропоновано відповідачу подати відзив на позов та докази, якими він обґрунтовується, у строк протягом 15 днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі.

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, копію ухвали про відкриття провадження у справі ОСОБА_1 отримала 17 лютого 2022 року (а.с. 94).

Тобто, процесуальний строк на подання відзиву на позовну заяву, а також заяви про застосування строків позовної давності, закінчився 04 березня 2022 року.

Разом з тим, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

В подальшому, УказамиПрезидента України № 133/2022,259/2022, 341/2022 воєннийстан в Україні було продовжено, який діє до теперішнього часу.

Безумовно, що стан війни в Україні створює об`єктивні перешкоди для реалізації прав на судовий захист.

Проте, в умовах воєнного або надзвичайного стану конституційні права людини на судовий захист не можуть бути обмежені.

В контексті наведеного, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка не могла заявити про сплив позовної давності у суді першої інстанції з об`єктивних причин, що є підставою для вирішення заяви про застосування строків позовної давності судом апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

У частині першій статті 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважаться, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBI№GS A№D OTHERS v. THE U№ITED KI№GDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392, враховуючи зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року № 500.

Дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено з 1 серпня до 19 грудня 2020 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2020 року № 760, від 13 жовтня 2020 року № 956, від 9 грудня 2020 року № 1236.

В подальшому, дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено з 19 грудня 2020 року до 31 серпня 2022 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405, від 16 червня 2021 року № 611, від 11 серпня 2021 року № 855, від 22 вересня 2021 року № 981, від 15 грудня 2021 року № 1336, від 23 лютого 2022 року № 229, від 27 травня 2022 року № 630.

Оскільки з 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві та Перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, у т.ч. статтями 257, 258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину, слід визнати таким, що пропущений позивачем трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за період до березня 2017 року.

При цьому, Законом України № 731-ІХ від 18 червня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)»), до 06 серпня 2020 року були продовжені саме процесуальні строки, визначені ЦПК України. Натомість строки, визначені пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, зокрема, строки визначені нормами матеріального права - ст.ст. 257 і 258 ЦК України, таких змін та (або) обмежень вищевказаним Законом не зазнали і, відповідно, вважаються продовженими і на час розгляду цієї справи апеляційним судом.

Отже, до вимог позивача про стягнення заборгованості за період з квітня 2017 року до 01 травня 2018 року та з травня 2018 року трирічний строк позовної давності не пропущений, оскільки на час подання позовної заяви такий строк продовжений згідно положень вищевказаного Закону.

Відтак, посилання скаржника на те, що позивачем пропущено строк позовної до вимог про стягнення заборгованості, яка виникла до 07.02.2019 року, є помилковими.

Вирішуючи питання щодо розміру заборгованості, яка виникла у відповідачки за період з 03 квітня 2017 року до 01 травня 2018 року, колегія суддів ураховує, що згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 6 статті 81 ЦК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази (ст. 84 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду, а позивач своїми правами щодо предмета спору, в тому числі щодо надання та (або) витребування доказів не скористався.

В позовній заяві позивач просив стягнути з відповідачки заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 7 960,41 грн. та за послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 15 749,79 грн, проте, в порушення вимог процесуального закону, не надав до суду детального (помісячного) розрахунку заборгованостіза вказаний період. До позову було долучено лише розрахунок заборгованості за період з травня 2018 року по вересень 2021 року.

Як зазначено вище, відповідачка заявила про застосування строку позовної давності до заборгованості, яка виникла до 01 травня 2018 року у поданій нею апеляційні скарзі.

В той же час, у відзиві на апеляційну скаргу позивач послався лише на те, що обчислення строків позовної давності щодо стягнення заборгованості повинно відбуватись з моменту укладення договору про відступлення права вимоги № 602-18 від 11 жовтня 2018 року, при цьому, детального (помісячного) розрахунку заборгованості, яка виникла до 01 травня 2018 року позивач до суду апеляційної інстанції не надав.

Разом з тим, вказані доводи позивача колегія суддів вважає безпідставними, оскільки заміна кредитора в зобов`язанні не перериває строків позовної давності. Строк позовної давності щодо несплачених щомісячних платежів за спожиті житлово-комунальні послуги має здійснюватись по кожному платежу, а не загалом з 11 жовтня 2018 року, як помилково вважає позивач.

За відсутності відповідних розрахунків, колегія суддів позбавлена можливості обрахувати розмір заборгованості за період з квітня 2017 року до травня 2018 року, а відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції лише щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення з відповідачки заборгованості, яка виникла з травня 2018 року по вересень 2021 року у розмірі 14 126,60 грн, з яких: 2 207,92 грн - за спожиті послуги з централізованого опалення, 11 918,68 грн - за спожиті послуги централізованого постачання гарячої води.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на вищенаведене рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зменшення розміру заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь КП виконавчого органу КМДА «Київтеплоенерго», з 37 836,80 грн до 14 126,60 грн.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Як убачається із матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду із позовом судовий збір сплачено у розмірі 2481 грн.

Разом з тим, ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а відтак, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 квітня 2022 року в частині розподілу судових витрат та стягнення з відповідачки на користь позивача судового збору у розмірі 2481 грн також підлягає зміні.

З урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, витрати по сплаті судового збору у розмірі 926,15 грн підлягають компенсації КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Також, колегія суддів не може погодитись із висновками суду першої інстанції про стягнення з відповідачки 33 грн за витрат, пов`язаних з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що такі витрати понесені позивачем з вини відповідача та підлягають стягненню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 квітня 2022 року змінити.

Зменшити розмір заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, а саме послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської державної адміністрації «Київтеплоенерго», за період з травня 2018 року по вересень 2021 року, з 37 836,80 грн до 14 126,60 (чотирнадцяти тисяч ста двадцяти шести) грн. 60 коп.

У зв`язку з чим, змінити розподіл судових витрат, компенсувавши Комунальному підприємству виконавчого органу Київської міської державної адміністрації «Київтеплоенерго» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, витрати по сплаті судового збору у розмірі 926,15 (дев`ятсот двадцять шість) грн 15 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді І.М. Вербова

В.А. Нежура