Справа № 466/1212/22
Провадження № 2/466/1291/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2022 року м.Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Невойта П.С.,

секретарів с/з Теслі С.Б., Окілка В.М., Семків Х.І., Лелик О.М.,

справа 466/1212/22,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення заробітної плати,

за участі позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Чупахіна І.Р.,

представника відповідача Бігун З.

в с т а н о в и в :

14.02.2022 представник позивача адвокат Чупахін Іван Робертович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Львівського науково- дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України та просить суд:

визнати незаконним та скасувати Наказ Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України №2-о від 04.01.2022 в частині відсторонення ОСОБА_1 від роботи;

стягнути на користь Позивача заробітної плати, яка була йому незаконно не нарахована та не виплачена з моменту відсторонення:

зобовязати Відповідача допустити Позивача до роботи та негайне виконання рішення в цій частині.

21.03.2022 ОСОБА_1 подав заяву про уточнення вимог та просив:

визнати незаконним та скасувати Наказ Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України №2-о від 04.01.2022 в частині відсторонення ОСОБА_1 від роботи;

зобов`язати Львівський науково-дослідний інститут судових експертиз Міністерства юстиції України нарахувати з дотриманням вимог законодавства та ОСОБА_1 заробітну плату, яка була незаконно не нарахована та не виплачена за період з 04.01.2022 по 09.03.2022 та допустити негайне виконання рішення в цій частині.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що 01.11.1995 ОСОБА_1 прийнятий на роботу до Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз. З 01.12.2014 позивач працює на посаді старшого судового експерта лабораторії трасології і балістики.

Вказує на те, що 22.11.2021 відповідач ознайомив позивача з Наказом 'Міністерства охорони здоров`я України ''Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням" № 2153 від 04.10.2021 p., зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.10.2021 за № 1306/36928, в редакції Наказу Міністерства юстиції України № 1306/36928 від 07.10.2021р., зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 08.11.2021 за № 1452/37074, яка набирає чинності з 09.12.2021 p., а також ознайомив з Дорученням Міністра юстиції України № 611/1/48-21 від 17.11.2021 p., а також попередив позивача, що останній у разі відмови або ухилення від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти C0VID-19 та ненадання висновку лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби C0V1D-19, спричиненої коронавірусом SARS-COV-2, форми 028-1/о, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 02 листопада 2021 року № 2394, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 листопада 2021 за № 1449/37071, буде відсторонений від роботи з 09 грудня 2021 року до усунення причин, що зумовили відсторонення.

07.12.2021 позивач надав відповідачу заяву, якою повідомив останнього, станом на 07.12.2021 він не вакцинований від СОУЮ-19, і що він відповідно до гарантованих ст. З, 21 та 28 Конституції України вакцинується за таких обставин: наявності власного вільного волевиявлення; наявності відповідних медичних показав безпечних і ефективних вакцин, затверджених відповідно до чинного законодавства обов`язкові. За відсутності вказаних обставин позивач відмовиться від вакцинації.

04.01.2022 відповідач видав Наказ № 2-о, яким відсторонив ОСОБА_1 від роботи з 04.01.2022 на час відсутності щеплення проти СОУЮ-19 без збереження останньому заробітної плати. При цьому відповідач у Наказі № 2-о від 04.01.2022 р. послався на Доручення Міністра юстиції України № 611 21 від 17.11.2021 статтю 46 Кодексу законів про працю України, статтю 10 Основ законодавства України про охорону здоров`я, статтю 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», пункт 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 ''Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОУЮ-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Позивач з Наказом № 2-о від 04.01.2022 р. ознайомився 04.01.2022, що підтверджується власноручним підписом Позивача.

Позивач вважає, що Наказ № 2-о від 04.01.2022 та відсторонення його від роботи є безпідставними, незаконними, таким, що порушують його конституційні права, а тому вказаний наказ підлягає скасуванню, а позивач повинен бути допущений до роботи. Просить позов задовольнити.

09.03.2022 відповідачем подано відзив на позовну заяву. В обгрунтування відзиву зазначаю, що наказ № 2-о від 04.01.2022 про відсторонення Радкевича від роботи прийнятий в межах законодавства, а тому підстав для задоволення позовних вимог немає.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити.

Представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у письмовому відзиві на позовну заяву.

Заслухавши думку позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із такого.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 81 ЦПК України).

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Суд встановив такі обставини справи.

01.11.1995 ОСОБА_1 прийнятий на роботу до Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз. З 01.12.2014 позивач працює на посаді старшого судового експерта лабораторії трасології і балістики, що стверджується записом у трудовій книжці, копія якої міститься в матеріалах справи /арк.спр.8-10/.

22.11.2021 відповідач ознайомив позивача з Наказом «Міністерства охорони здоров`я України ''Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням" № 2153 від 04.10.2021, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.10.2021 за № 1306/36928, в редакції Наказу Міністерства юстиції України № 1306/36928 від 07.10.2021, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 08.11.2021 за № 1452/37074, яка набирає чинності з 09.12.2021, а також ознайомив з Дорученням Міністра юстиції України № 611/1/48-21 від 17.11.2021, а також попередив позивача, що останній у разі відмови або ухилення від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти C0VID-19 та ненадання висновку лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби C0V1D-19, спричиненої коронавірусом SARS-COV-2, форми 028-1/о, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 02 листопада 2021 року № 2394, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 листопада 2021 за № 1449/37071, буде відсторонений від роботи з 09 грудня 2021 року до усунення причин, що зумовили відсторонення /арк.спр.12/.

07.12.2021 позивач надав відповідачу заяву, якою повідомив останнього, станом на 07.12.2021 він не вакцинований від СОУЮ-19, і що він відповідно до гарантованих ст. З, 21 та 28 Конституції України вакцинується за таких обставин: наявності власного вільного волевиявлення; наявності відповідних медичних показав безпечних і ефективних вакцин, затверджених відповідно до чинного законодавства обов`язкові. За відсутності вказаних обставин позивач відмовиться від вакцинації /арк.спр.13/.

Наказом № 2-о від 04.01.2022 ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 04.01.2022 на час відсутності щеплення проти СОУЮ-19 без збереження останньому заробітної плати /арк.спр.14/.

Наказом № 61-к/п від 02.03.2022 ОСОБА_1 допущено до роботи з 02.03.2022 до завершення воєнного стану /арк.спр.62/.

Зі змісту позовної заяви встановлено, що позовні вимоги обґрунтовано тим, що, на думку позивача, вакцинація від COVID-19 не відноситься до переліку обов`язкових щеплень, постанова Кабінету Міністрів України № 1236 і наказ МОЗ № 2153 не передбачають обов`язку проходження працівниками ЛНДІСЕ профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, а тому законних підстав для відсторонення її від роботи не було, а відтак з цих підстав вважає наказ незаконним.

Щодо правових норм, які підлягають застосуванню

Відповідно до змісту ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Так, у статті 3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров`я визнаються найвищою соціальною цінністю.

У положеннях абзацу 2 статті 28 Конституції України визначено, що жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам.

А відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Зобов`язання держави в галузі прав людини - це невтручання держави у сферу індивідуальної свободи, повага до прав людини, їх забезпечення, захист та сприяння їх реалізації, а також вживання державою усіх можливих заходів для уникнення порушень прав людини, захист від таких порушень.

На початку 2020 року у світових масштабах, в Україні зокрема, відбулось поширення нового захворювання COVID-19, спричиненого коронавірусом SARS-CoV-2.

З метою запобігти поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, забезпечити від ризику хвороби захист життя, здоров`я людей, державою Україна на законодавчому рівні було вжито ряд лікувально- профілактичних та обмежувальних заходів, які торкнулись багатьох важливих сфер життя людей.

Водночас, з боку держави збережено право кожного працівника пройти профілактичне щеплення, чи відмовитись.

У разі ж відмови, ухилення працівника від такого щеплення, вступає в дію чинна норма закону, зокрема ст.46 КЗпП України, яка надає право роботодавцю відсторонити від роботи такого працівника.

Отже, встановлення обов`язкового профілактичного щеплення в умовах коронавірусної хвороби (COVID-19), як умови подальшої реалізації позивачем його права на працю, має ознаки не порушення права на працю, як стверджує позивач, а обмеження такого права з боку держави.

Щодо доводів позивача про примушування його до вакцинації, то суд вважає за необхідне оцінити такі в світлі ст.8 Конвеції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція), згідно з якою, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Так, вимога про обов`язкове профілактичне щеплення від коронавірусної хвороби (COVID-19) є втручанням у приватне життя позивача.

Водночас, у ч.2 ст.8 Конвенції визначено, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відтак, суду необхідно з`ясувати правомірність такого втручання в права позивача, а саме, чи таке втручання відбулось згідно з законом, чи переслідувало легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.

Питання обов`язкових профілактичних щеплень для певних категорій працівників на законодавчому рівні достатньо та детально врегульовано ст. 12 Закону України «Про захист від інфекційних хвороб», ст. 5, 27 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст. 10 «Основи законодавства України про охорону здоров`я», які в свою чергу є загальнодоступними, зрозумілими щодо наслідків невиконання норм законів в частині відмови від проходження профілактичних щеплень.

Отже, суд вважає, що за конкретних обставин справи, дотримана вимога щодо міри втручання з боку держави у права позивача «відповідно до закону».

Суд втановив, що відповідачем дотримано всіх процедур щодо ознайомлення з накозом, право особи на надання пояснень, винесення наказу, ознайомлення з таким.

У розрізі визначення того, чи такі обмеження прав позивача відповідають необхідності, мають на меті законні цілі та є виправданим у демократичному суспільстві, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я є найвищою соціальною цінністю.

Водночас, як зазначено в ст. 4 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», серед основних принципів охорони здоров`я в Україні є визнання охорони здоров`я пріоритетним напрямом діяльності суспільства і держави, одним з головних чинників виживання та розвитку народу України; забезпечення пріоритету загальнолюдських цінностей над класовими, національними, груповими або індивідуальними інтересами, попереджувально -профілактичний характер у сфері охорони здоров`я.

Ціллю законодавства України у сфері охорони здоров`я, є, зокрема, захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення.

При цьому, інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави Україна в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян, зокрема, у впровадженні обов`язкової вакцинації для певної категорії людей задля боротьби за громадське здоров`я, збереженні нації, запобіганні поширенню хвороб.

Відтак, на переконання суду, мета з якою встановлені обмеження, пов`язані в недопущенням поширенню коронавірусної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, яке згідно наказу МОЗ від 19.07.1995 № 133 зі змінами належить до небезпечної інфекційної хвороби, однак, як вбачається з поданих матеріалів справи документів, зокрема Наказом № 61-к/п від 02.03.2022 ОСОБА_1 допущено до роботи з 02.03.2022 до завершення воєнного стану, в той самий час поширення коронавірусу, однак вже у часі військового вторгнення.

Щодо практики ЄСПЛ, то у справі «Соломахін проти України» (Solomakhin vs Ukraine) та Vavrichka & others vs Czech Republic, зокрема, суд вказав на те, що порушення фізичної недоторканності заявника може бути виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання.

З огляду на статтю 8 Конвенції, ЄСПЛ в кожному випадку досліджує, чи є втручання в приватне життя заявника:законним; чи відповідає воно законній меті; чи є воно виправданим у демократичному суспільстві.

Як встановлено в судовому засіданні з моменту допущення ОСОБА_1 з 02.03.2022, жодної суспільної небезпеки для оточуючого середовища він не несе, як невакцинована особа. Доказів протилежного Відповідач як роботодавець суду не представив.

Так, держава реалізувала свій позитивний обов`язок щодо забезпечення пріоритетності охорони здоров`я в суспільстві та захисті життя людей від коронавірусної хвороби (COVID-19), яка має здатність швидко поширюватись серед населення та може призводити до летальних випадків.

Безспірним є той факт, що лікарські засоби від коронавірусної хвороби СОVID-19 на теперішній час знаходяться в стадії клінічного випробовування з метою дослідження їх для оцінки на ефективність та безпечність.

Відтак, в сенсі ст.3, 28 Конституції України, клінічні випробування на громадянах лікарських засобів без їх вільної згоди з застосуванням будь-яких засобів примусу є протизаконним.

Відповідно до вимог ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суд визначає, що рішення роботодавця є нечинним, тобто втрачає чинність з певного моменту лише на майбутнє, якщо на підставі цього рішення виникли правовідносини, які доцільно зберегти.

Суд вважає вимоги позивача правомірними та такими, що підлягають задоволенню в частині скасування наказу від 04.01.2022 за №2-о про відсторонення ОСОБА_1 від роботи на час відсутності щеплення від COVID-19 оскільки відсторонення працівника від роботи можливе тільки з підстав, що визначені законодавством, зокрема також і статтею 46 КЗпП. Оспорюваний наказ порушує права Позивача, оскільки може бути відновлений в будь-який час, за певних умов, при цьому не відомо, чи на майбутнє будуть існувати обставини, передбачені законодавством на відсторонення працівника від роботи. А тому невиконання вимог керівника не може бути підставою відсторонення працівника.

Щодо вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення позивачки від роботи, суд вважає необхідним зазначити таке.

За змістом ст. 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності, тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи.

Відповідно до п. 4 ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» якщо буде встановлено, що на порушення ст.46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст.235 КЗпП). Розрахунок такої здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року.

Оскільки, під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, за загальним правило такому працівникові заробітна плата не виплачується. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця зберегти заробітну плату за працівником, відстороненим через відмову вакцинуватися від коронавірусної хвороби. На період відсторонення за працівником зберігається робоче місце. Як зазначено вище, на підставі наказу від 02.03.2022 року № 61-к/п ОСОБА_1 допущено до роботи з 02.03.2022 і такий приступив до виконання обовязків з отриманням заробітної плати з 09.03.2022 року (арк.спр. 65).

Питання судових вирішити на підставі ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст. 3, 12, 13, 77, 81, 141, 259, 263-266, 268, ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати наказ Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України №2-о від 04.01.2022 в частині відсторонення від роботи ОСОБА_1 , старшого судового експерта лабораторії трасології і балістики.

У решті в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Львівський науково-дослідний інститут судових експертиз Міністерства юстиції України,, місцезнаходження: м.Львів, вул.Липинського, 54

Повний текст рішення виготовлений 01.07.2022.

Суддя П. С. Невойт