Справа №295/3408/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2022 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого - судді Кузнєцова Д.В.,

при секретарі судового засідання Карпішиній С.С.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Горлової М.В.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Васинчука С.М.,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Євдокімов Сергій Михайлович про визнання недійсним договору дарування, застосування наслідків недійсності правочину та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що є колишньою дружиною ОСОБА_2 та матір`ю спільного з відповідачем сина ОСОБА_4 , який є власником 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_3 є матір`ю відповідача ОСОБА_2 . Як стало відомо позивачу, 03.06.2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір дарування, котрий посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Євдокимовим С.М. за №929, за яким ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 . Зазначений договір, на переконання позивача, є недійсним та таким, що порушує права її та спільного сина ОСОБА_5 . Позивач вважає, що оспорюваний договір вчинений з метою уникнення цивільно-правової відповідальності ОСОБА_2 перед нею, не має на меті реальне настання правових наслідків, не відображає дійсних намірів сторін та є фіктивним. Так, рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13.03.2020 року у справі №295/13295/19, яке набрало законної сили, було стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача кошти в розмірі 381 500,00 грн. та ОСОБА_2 вчинив оспорюваний правочин з метою уникнення відповідальності, серед іншого, за вказаним судовим рішенням. Наразі за вказаним зобов`язанням 09.10.2020 року відкрито виконавче провадження №63258728, що вбачається з постанови Богунського ВДВС у м. Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), але ніяким чином не виконується (у зв`язку із відсутністю у боржника майна). Таким чином, як вказує позивач, оспорюваний правочин є фраудаторним (вчинений на шкоду кредитору) та таким, що спрямований на уникнення відповідальності за вказаним грошовим зобов`язанням, а не на реальне настання обумовлених правочином правових наслідків. Крім того, як слідує зі змісту позову, 27.04.2007 року ОСОБА_2 уклав кредитний договір №014/9690/74/108905 з АТ «Райффайзен Банк Аваль», згідно з яким отримав кредит в розмірі 66 000,00 дол. США. Права вимоги за договором у подальшому було відступлено на користь ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп», а 24.05.2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» та ОСОБА_1 було укладено договір відступлення прав вимоги №24-05/18/4, за яким права вимоги за вказаним кредитним договором в повному обсязі набула позивач. Як на момент укладення оспорюваного договору, так і на момент звернення до суду позивач є кредитором ОСОБА_2 за цим кредитним зобов`язанням, яке відповідачем не виконано, і від виконання якого останній ухиляється. Після укладення даного договору дарування ОСОБА_3 не стала проживати у спірній квартирі або будь-яким чином виявляти до неї інтерес як власник, а тому позивач вважає, що оспорюваний договір мав на меті лише формальну підставу зміну власника нерухомого майна з метою недопущення звернення на нього стягнення за згаданими борговими зобов`язаннями ОСОБА_2 . До того ж договір вчинений з порушенням прав та законних інтересів дитини ОСОБА_6 , який був та залишається власником 2/3 частини спірної квартири. З огляду на викладене у позові, ОСОБА_1 просить визнати недійсним договір дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , що укладений 03.06.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , застосувавши наслідки недійсності правочину шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також визнати право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 25.03.2021 задоволено заяву позивача про забезпечення позову: накладено арешт на належну ОСОБА_3 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 07.04.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, у якому останній просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень ОСОБА_2 визнав, що ним був укладений договір дарування 1/3 частини квартири від 03.06.2020 року, відповідно до умов якого він передав у дар своїй мамі вказану вище частину квартири АДРЕСА_1 . Однак, відповідач категорично заперечує, що даний договір вчинявся з метою уникнення цивільно-правової відповідальності. За словами ОСОБА_2 , на момент укладання оспорюваного позивачем договору дарування від 03.06.2020 року він не мав жодних невиконаних зобов`язань перед позивачем та відносно нього у Єдиному реєстрі боржників станом на 03.06.2020 року була відсутня будь-яка інформація, а тому він мав повне право на укладення оспорюваного договору. За словами відповідача, також він не був боржником і щодо позивача за рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13.03.2020 року у справі №295/13295/19, оскільки фактичне виконання даного рішення відбулося 13.09.2018 року під час продажу спільного з позивачем майна: квартири АДРЕСА_2 . Дана обставина підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 21.02.2019 року. Із матеріалів вказаного кримінального провадження слідує, що позивач отримала майже всі кошти від продажу спільної квартири, за винятком 2 500 дол. США, які остання віддала відповідачу. За змістом відзиву, згодом позивач обвинуватила відповідача у крадіжці решти грошових коштів, однак дані факти не підтвердилися і позивач звернулася до суду з позовом про стягнення компенсації вартості частини спільного майна. ОСОБА_2 підтвердив, що у тому спорі дійсно визнав заявлені до нього позовні вимоги на суму 381 500,00 грн., оскільки лише у такий спосіб підтверджувалося його право на іншу частину коштів від продажу спільної квартири. Відповідач заперечив твердження позивача щодо продовження користування ним спірною частиною квартири та вказав, що ОСОБА_1 приховала ту обставину, що вся спірна квартира здана нею в оренду стороннім особам і наразі саме позивач чинить перешкоди у вселенні його матері у належну їй частину. Окремо відповідач зауважив, що його спільний з позивачем син ніколи не був власником подарованої 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 та не зареєстрований у ній, тому відчуження даної частини квартири у жоден спосіб не порушує його прав.

Від третьої особи приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області Євдокимова С.М. надійшли письмові пояснення, зі змісту яких слідує, що укладений відповідачами договір дарування є реальним договором, оскільки сторони визначили у п. 11 момент виконання цього договору, а саме: обдаровувана ОСОБА_3 свідчила, що дарунок приймає, прийняттям дарунку вважалося одержання нею оригінального примірника договору після його нотаріального посвідчення. Одночасно із нотаріальним посвідченням договору дарування проведено державну реєстрацію права власності, що є офіційним визнанням і підтвердженням державного факту набуття речового права за цим договором. Зазначені обставини, на думку нотаріуса, безумовно підтверджують виконання відповідачами умов договору дарування та настання правових наслідків, які ним обумовлені. Отже, у даному випадку відсутня така ознака фіктивності правочину як вчинення останнього лише для виду, тобто без наміру створення правових наслідків, а передача майна на виконання правочину виключає його фіктивність. Доводи позовної заяви щодо уникнення відповідачем ОСОБА_2 цивільно-правової відповідальності перед позивачем як на підтвердження дійсної мети укладення договору дарування, а відтак фіктивності цього договору, не знаходять свого підтвердження у поданих позивачем доказах. Посилання на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13.03.2020 року, яке набрало законної сили 11.08.2020 року, у справі №295/13295/19 та на кредитний договір №014/9690/74/108905 від 27.04.2007 року, із врахуванням договору про відступлення права вимоги №24-05/18/4 від 24.05.2018 року, нотаріус вважає безпідставними, оскільки на момент укладення оспорюваного договору вищевказане рішення суду ще не набрало законної сили та у дарувальника ОСОБА_2 не виникло грошове зобов`язання перед позивачем. Крім того, на день посвідчення договору дарування у реєстрі боржників була відсутня будь-яка інформація щодо ОСОБА_2 , що підтверджує відсутність будь-якої існуючої заборгованості на день укладення договору. Окремо нотаріус додав, що в результаті договору дарування, за яким дарувальник є батьком малолітнього ОСОБА_4 , обсяг прав останнього не змінився, а відтак права дитини не були порушені. На переконання приватного нотаріуса Євдокимова С.М., позов з наведених у позовній заяві підстав задоволенню не підлягає.

ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові, просила їх задовольнити. Додала, що спір виник з приводу продажу квартири по АДРЕСА_3 , яка була продана з метою купівлі квартири меншою площею. Так як квартира була в іпотеці, то існувала домовленість, що 10 000 дол. США з отриманої від продажу нерухомого майна суми позивач поверне особі, у якої позичала кошти. За словами ОСОБА_1 , вона із ОСОБА_2 домовились, що кожен дарує свою частку у новій придбаній квартирі сину. Натомість, як вказує позивач, коли отримані від продажу нерухомості гроші залишились у квартирі, то ОСОБА_2 їх викрав, залишивши її з боргом перед знайомою і на вулиці з сином. Через три місяці після даної події квартиру по АДРЕСА_3 відповідач придбав сам. Як вказує позивач, пізніше вона на прохання ОСОБА_2 прийшла до нотаріуса підписати від імені сина договір дарування квартири, але подарував батько дитині лише 2/3 її частки.

Представник позивача адвокат Горлова М.В. додала, що підставами визнання договору дарування недійсним є його фіктивність та відсутність згоди органу опіки та піклування. Просила покласти судові витрати на обох відповідачів в дольовому порядку. На запитання суду адвокат уточнила, що стороною позивача заявлено наступні вимоги: визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію, а також визнання права власності.

ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що договір був укладений на прохання мами, яка хотіла пожити у квартирі з онуком. Умислу в його діях не було ніякого. Про наявність рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13.03.2020 року про стягнення компенсації вартості частини спільного майна на момент укладення спірного договору йому було відомо. На запитання суду відповідач відповів, що про зміну кредитора у зобов`язанні за кредитним договором він був повідомлений у травні 2019 року.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Васинчук С.М. на запитання суду пояснив, що станом на 2020 рік за його довірителем іншого цінного рухомого чи нерухомого майна зареєстровано не було. Просив відмовити у задоволенні позову та стягненні судових витрат.

ОСОБА_3 в судовому засіданні зазначила, що позивач прийшла в їх сім`ю з одним пакетом, а фактично забрала все. Відповідач просила сина віддати їй 1/3 частину квартиру, щоб мати змогу жити з онуком, проте її не пускали до квартири навіть після укладення договору дарування. На запитання суду ОСОБА_3 відповіла, що у квартирі по проспекту Миру ніколи не проживала, до правоохоронних органів з приводу її не допуску до квартири не зверталася та не була обізнана, що її син винен гроші позивачу за договором відступлення прав вимоги. Відповідач точно не пам`ятає, але здається дізналася про стягнення із ОСОБА_2 на користь позивача коштів на виконання рішення суду від 13.03.2020 року після укладення оспорюваного договору дарування.

Третя особа - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Євдокимов Сергій Михайлович у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності та кожен окремо, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 27.04.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №014/9690/74/108905, за умовами якого позичальник отримав кредит в сумі 66 660,00 дол. США на строк до 27.04.2027 року зі сплатою за користування кредитом 12,850% річних (а.с. 20-21).

24.05.2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_1 укладено договір відступлення прав вимоги №24-05/18/4, за умовами якого кредитор відступив новому кредитору належні йому права вимоги за кредитним договором №014/9690/74/108905, а новий кредитор замінив кредитора як сторону кредитора у кредитному договорі та прийняв на себе всі його права та обов`язки за кредитним договором (а.с. 22-24).

У зв`язку із заміною кредитора ОСОБА_1 направила ОСОБА_2 письмове повідомлення про заміну кредитора та обов`язок погашення заборгованості новому кредитору від 13.05.2019. Розмір заборгованості ОСОБА_2 згідно з повідомленням станом на 24.05.2018 року становив 1 925 303,29 грн. Дане повідомлення ОСОБА_2 отримав 21.05.2019 року, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями квитанції, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, опису вкладення у цінний лист, а також не заперечувалось безпосередньо відповідачем у судовому засіданні (а.с. 25-26).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13.03.2020 року у справі №295/13295/19 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову суму 381 500 грн. як вартість 1/2 частини спільного сумісного майна, а саме квартири АДРЕСА_2 (а.с. 27). Судом звернуто увагу, що за змістом рішення відповідач у справі №295/13295/19 ОСОБА_2 частково визнав позовні вимоги ОСОБА_1 , а саме в сумі 381 500 грн.

На виконання рішення суду 10.09.2020 року Богунським районним судом м. Житомира видано виконавчий лист №295/13295/19, а головним державним виконавцем Богунського відділу державної виконавчої служби у м. Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Присяжнюк Е.Ю. 09.10.2020 року відкрито виконавче провадження №63258728 (а.с. 35).

03.06.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування 1/3 частки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області Євдокимовим С.М. та зареєстрований в реєстрі за №929, за умовами якого дарувальник подарував, а обдаровувана, мама дарувальника, прийняла у дар належну дарувальнику 1/3 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 74).

Судом встановлено та підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18.02.2021 за №244916386, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в розмірі 1/3 та 2/3 частки відповідно (а.с. 31).

За повідомленням Богунського ВДВС у м. Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 22.11.2021 року №140123/19.21/2021, згідно виконавчого листа №295/13295/19, виданого 10.09.2020 року Богунським районним судом м. Житомира про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової суми 381 500,00 грн. як вартість 1/2 частини спільного сумісного майна станом на 22.11.2021 року за ОСОБА_2 рахується заборгованість в сумі 369 026,53 грн. (а.с. 132)

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним підлягає встановленню наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Під час розгляду справи суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі договору дарування на користь своєї родини після пред`явлення до нього позову про стягнення компенсації вартості частини майна та ухвалення судом рішення про часткове задоволення позову, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, суд враховує, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення компенсації та ухвалення судом рішення про часткове задоволення позову, а також після одержання ним повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні за кредитним договором; 2) майно відчужене на підставі безоплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача ОСОБА_2 відсутнє інше цінне рухоме або нерухоме майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

На переконання суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач ОСОБА_2 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).

Водночас, за висновками суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому, та обставина, що правочин із іншою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Судом також враховано, що на момент здійснення відчуження ОСОБА_2 частини спірної квартири кредитне зобов`язання вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося, про що свідчить повідомлення від 13.05.2019 року про зміну кредитора та обов`язок погашення заборгованості новому кредитору.

Крім того, судом звернуто увагу, що ОСОБА_2 подарував частину квартири на користь своєї матері, тобто спірне майно залишилось у сім`ї боржника, однак не у власності останнього, що також свідчить про недобросовісну поведінку ОСОБА_2 та намагання уникнути відповідальності за рахунок спірного майна. До того ж, за словами відповідача ОСОБА_3 , що пролунали в судовому засіданні, у квартирі по АДРЕСА_3 після укладення договору дарування вона ніколи не проживала і ця обставина може свідчити, що фактично відповідачка не користувалась у повному обсязі належній їй на праві власності часткою квартири.

Також суд враховує, що матеріали справи не містять доказів наявності у ОСОБА_2 іншого цінного рухомого або нерухомого майна, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Останнє, зокрема, визнав і представник ОСОБА_2 у судовому засіданні.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Суд також враховує, що зазначення позивачем певної правової норми, наведеної у обґрунтування позову, не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися під час вирішення спору, оскільки підставою позову визнаються обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, у цьому випадку - укладення відповідачем договору з метою уникнення виконання зобов`язання за кредитним договором, а також судового рішення, яке напевно для відповідача могло набрати законної сили після укладення оспорюваного договору і бути звернутим до примусового виконання.

Як встановлено під час розгляду справи, оспорюваний договір дарування 1/3 частки квартири, укладений 03 червня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а вчинений з метою уникнення відповідальності відповідача за рахунок цього майна, що є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, та за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 24.05.2022 у справі № 275/194/20 та враховуються судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що за наслідками укладеного 03.06.2020 року договору дарування 1/3 частки квартири, приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Євдокимовим Є.М. проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 (індексний номер: 52504830 від 03.06.2020 року, номер запису про право власності: 36740863 від 03.06.2020).

Таким чином підлягають задоволенню і вимоги ОСОБА_1 щодо скасування такого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Згідно з абз 3. ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Однією із засад цивільного судочинства є принцип диспозитивності, суть якого полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог.

За змістом ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів та, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Аналогічні за змістом норми містяться і у ст.ст. 15, 16 ЦК України.

На переконання суду, не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 у зв`язку із обранням неналежного способу захисту права. оскільки позивач безпосередньо просить визнати право власності на частку нерухомого майна не за собою, а за іншою особою.

Розглядаючи питання розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)

3) (стаття 141 ЦПК України).

Визначені ЦПК України види судових витрат є вичерпними, тому на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі, не може покладатися обов`язок нести інші витрати, не передбачені законодавством. Склад судових витрат по окремим його видам не є вичерпним.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України до судових витрат відносяться витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких належать, зокрема, і витрати на професійну правничу допомогу адвоката.

Встановлено, що 09.06.2021 року між адвокатом Горловою М.В. та Шмітько І.П. був укладений договір №0103/21-1 про надання правової допомоги (а.с. 179).

Пунктом 3.1. договору визначено, що за виконання роботи, що передбачена умовами цього договору, клієнт сплачує фіксовану суму, яка визначається сторонами наприкінці виконання роботи у вигляді розрахунку. Орієнтовний розмір оплати становить 15 000-20 000 грн.

Визначена сума сплачується клієнтом протягом п`яти календарних днів після ухвалення судового рішення за результатами розгляду позову, що визначається цим договором незалежно віз змісту рішення (п. 3.2 договору).

За змістом п. 3.3. розмір гонорару за надання правової допомоги визначений у розрахунку у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Частинами 2, 3 ст. 137 ЦПК України передбачено , що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частинами 4 6 указаної статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Встановлено, що безпосередньо клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката сторона відповідача не заявляла.

У наявному в матеріалах справи розрахунку оплати послуг до договору №0103/21-1 про надання правової допомоги наведений детальний опис наданих послуг, зокрема, написання та подання позовної заяви 3 000 грн., представництво інтересів у підготовчому судовому засіданні 10.06.2021 1 000 грн., представництво інтересів у підготовчому судовому засіданні 05.07.2021 1 500 грн., підготовлені письмові пояснення у справі 1 000 грн., представництво інтересів у судовому засіданні 04.11.2021 2 000 грн., отримання довідки з ДВС, направлення доказів сторонам та подання до суду письмових пояснень 2 000 грн., представництво інтересів у судовому засіданні 2 000 грн., представництво інтересів у судовому засіданні 02.12.2021 2 000 грн., представництво інтересів у судовому засіданні 27.01.2022 1 000 грн., представництво інтересів у судовому засіданні 16.05.2022 1 000 грн., представництво інтересів у судовому засіданні 08.06.2022 1 000 грн., а всього 15 500 грн. Вартість години роботи становить 1 000 грн.

Аналізуючи наданий розрахунок оплати послуг та інші окремі матеріали справи судом звернуто увагу, що судове засідання 05.07.2021 року було призначено на 16-30, розпочалось о 16-50 та по факту тривало менше години. Крім цього, стаття 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не відносить до видів адвокатської діяльності отримання певних документів або направлення доказів сторонам, подання до суду письмових пояснень, відтак суд критично оцінює можливість віднесення зазначених послуг до тих, які підлягають відшкодуванню за рахунок іншої сторони в якості витрат на правничу допомогу адвоката (ухвала КАС ВС від 04.11.2019 у справі №9901/264/19). Також у матеріалах справи відсутні докази складення будь-яких письмових пояснень або їх надання суду 23.11.2021 року. Решта витрат на професійну правничу допомогу на суму у 13 000 грн. є співмірними з наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови у задоволення позову - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі по 681 грн. та 3 250 грн. витрат на професійну правничу допомогу з кожного пропорційно розміру задоволених позовних вимог (задоволено п. 1 прохальної частини позову).

Керуючись ст.ст. 202, 203, 234, 717 ЦК України України, ст.ст. 2-5, 10-13, 76-82, 89, 133, 137, 141, 264, 265, 352, 354 ЦПК України,

УХВАЛИВ :

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , що укладений 03.06.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який був посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Євдокимовим С. М. та зареєстрований в реєстрі за № 929.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 52504830 від 03.06.2020 року, номер запису про право власності: 36740863 від 03.06.2020, приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Євдокимова Є.М. про проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 681 грн. та 3 250 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 681 грн. та 3 250 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач 1: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач 2: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Третя особа: Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Євдокімов Сергій Михайлович, адреса: АДРЕСА_6 .

Суддя