КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/607/2022
Справа 755/3862/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Виниченко Л.М. в м. Київ 12 листопада 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року позивач АТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 22299,97 грн. та судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що відповідач звернулася до АТ «КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, в зв`язку із чим підписала заяву б/н від 16 жовтня 2015 року. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та витягу з Тарифів банку додаються до позовної заяви. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua. Відповідно до виявленого бажання відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, зазначеному в довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, що додається до позову, також для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримала кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 20000 грн. Щодо зміни кредитного ліміту банк керувався п. п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Однак у порушення умов договору свої зобов`язання відповідач не виконала, внаслідок чого станом на 04 січня 2021 року має заборгованість в розмірі 22299,97 грн., з яких 17345,63 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту, 17345,63 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0,0 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, 4954,34 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, 0,00 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625, 0,00 грн. - нарахована пеня, 0,00 грн. - нараховано комісії.

Рішенням Дніпровського міськрайонного суду м. Києва від 12 листопада 2021 року в позові АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Дніпровського міськрайонного суду м. Києва від 12 листопада 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Просив дослідити виписку про рух коштів, яка була надана до суду першої інстанції разом з позовом та є визначальним доказом при встановленні фактичних обставин стосовно використання відповідачем кредитних коштів, що свідчить про прийняття відповідачем умов кредитного договору та не досліджена судом першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив зміст ст. 634, 526, 527, 530, 1054, 1048, 630, 1056, 610, 612 ЦК України, п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилався на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 16 жовтня 2015 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 20000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 3,6 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Зазначав, що судом першої інстанції залишено поза увагою висновки Верховного Суду в постанові від 16 вересня 2020 року в справі № 200/5647/18, згідно якої доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», і що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, є належним доказом заборгованості відповідача.

Наголошував, що з виписки про рух коштів вбачається, що відповідач активно користувався кредитною карткою, здійснював часткове погашення, що свідчить про прийняття умов та правил використання банківських послуг відповідачем. Відповідачу було встановлено кредитний ліміт у розмірі 20000 грн., що не було досліджено судом першої інстанції, як і ті обставини, що згідно виписки про рух коштів спостерігається значна перевитрата кредитних коштів, постійне використання кредитних коштів, проте відповідач не погасила кредитних коштів, у зв`язку з чим станом на 23 жовтня 2021 року має заборгованість в розмірі 20598,04 грн., яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту (тобто сумою використаного ліміту, що на конкретну дату мало бути погашено відповідачем, проте не було погашено) та 3254,41 грн. заборгованості за простроченими відсотками.

Вказував, що відповідач не навів ніяких обставин та не надав доказів, які би свідчили про те, що кредитний договір був укладений без вільного волевиявлення відповідача. Правом відкликання своєї згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту позичальник також не скористався, тобто оцінивши всі фінансові ризики, не відмовився від отримання кредитних коштів та умов їх повернення, які запропоновані на умовах банку.

Зазначав, що відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він був обмежений у праві вибору умов кредитування та що передбаченими договором умовами виключається чи обмежується відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або наявні інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася, і що він, виходячи зі своїх інтересів, не прийняв би цих умов за наявності у нього можливості брати участь у визначенні умов договору.

Вважав, що суд порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду.

Від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Посилалась на те, що в апеляційній скарзі позивач вказує на порушення норм процесуального права судом першої інстанції, наводячи ч. 4 ст. 10, ч. 3 ст. 263 ЦПК України щодо верховенства права та нібито невідповідності оскаржуваного рішення таким вимогам, однак зі змісту апеляційної скарги не вбачається, у чому виявилося порушення принципу верховенства права, тобто фактично обґрунтування порушення норм процесуального права зводиться до незгоди позивача з таким рішенням.

Зазначала, що в апеляційній скарзі позивач посилається на постанову Верховного Суду від 16 вересня 2020 року в справі № 200/5647/18 та долучає її копію, проте викладені в постанові висновки навпаки підтверджують правильність доводів відповідача та законність рішення суду першої інстанції.

Вважала, що розрахунок заборгованості сам по собі не може бути належним та допустимим доказом наявності та розміру заборгованості, оскільки банком не вказані підстави нарахування заборгованості у заявленому банком розмірі, розрахунок в цій частині нічим не підтверджується та його правильність неможливо перевірити. Додані до позову розрахунки не оформлені належним чином, оскільки не відповідають нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затверджених наказом Держспоживстандарту України № 55 від 17 квітня 2003 року.

Дослідивши зміст доданих до позову розрахунків заборгованості, а також виписки за договором, враховуючи, що Умови та правила відповідачем не підписані, а анкета-заява не містить умови про фінансування за рахунок кредитних коштів (зарахування до тіла кредиту) заборгованості за проценту, вважала, що позивачем безпідставно нараховано заборгованість відповідача. Станом на дату розгляду справи відповідачем було сплачено тіло отриманого кредиту в розмірі 20000,08 грн., при цьому відповідно заявлених вимог позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту в розмірі 17345,63 грн.

Відтак, у даній справі позивачем не доведено погодження сторонами кредитного договору умов кредитування, зокрема не доведено, що сторони обумовили сплату будь-яких відсотків чи штрафних санкцій, не доведено розміру заборгованості ні за тілом кредиту в розмірі, вказаному в позовній заяві, ні за безпідставно нарахованими відсотками. В свою чергу, відповідачем повністю погашено заборгованість за тілом кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи АТ КБ «ПриватБанк» в позові про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач 16 жовтня 2015 року підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, однак, оскільки надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг не можна вважати складовою кредитного договору, і у суду відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та санкцій за порушення термінів використання договірних зобов`язань, позивачем не доведено правомірність стягнутих відсотків, а відтак відповідач сплатила більше коштів, ніж нею фактично отримано за кредитним договором і більше, ніж просив стягнути в позові ПриватБанк за тілом кредиту.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що на а. с. 16 міститься складена від імені ОСОБА_1 анкета-заява від 16 жовтня 2015 року про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Своїм підписом в заяві ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилася з договором про надання банківських послуг до його укладення і згодна з його умовами. Примірник договору про надання банківських послуг згодна отримати шляхом роздрукування з офіційного сайта www.pb.ua. Зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанка www.pb.ua.

У нижній частині анкети-заяви клієнту запропоновано оформити на своє ім`я картки «Кредитка Універсальна», «Картка для виплат», «Преміальна картка», « Картка класу Gold », « Ідентифікація з паспортом », з яких ОСОБА_1 обрано «Кредитка Універсальна» і поле «бажаний кредитний ліміт» не заповнено.

Крім цього, позивачем надано розрахунок заборгованості ОСОБА_1 станом на 30 вересня 2019 року, 04 січня 2021 року, (а. с. 6 - 11), довідку б/н без дати АТ КБ «ПриватБанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (а. с. 15), довідку б/н без дати АТ КБ «ПриватБанк» про видачу кредитних карток (а. с. 14), Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а. с. 17), паспорт відповідача в копії (а. с. 69), витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а. с. 18 - 68), виписку клієнта ОСОБА_1 за договором б/н станом на 06 січня 2021 року (а. с. 12 - 13).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» вказувало на те, що позичальник не виконує свої зобов`язання за договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Судом першої інстанції встановлено, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір б/н від 16 жовтня 2015 року, за яким відповідачу було надано кредитну картку, при цьому розмір кредитного ліміту на платіжну картку встановлено не було.

Апеляційний суд погоджується з даними висновками, оскільки законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряється апеляційним судом в межах доводів та вимог апеляційної скарги і відповідач рішення суду першої інстанції щодо обставин укладення договору також не оскаржувала.

Обґрунтовуючи позовні вимоги та апеляційну скаргу, АТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що відповідно до ст. 634 ЦК України суть договору приєднання, який і було укладено сторонами, полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За клопотанням позивача судом першої інстанції здійснено огляд веб-сайту АТ КБ «ПриватБанк», встановлено наявність Умов та правил надання банківських послуг, які були діючими на момент звернення відповідача із заявою та розміщені на офіційному сайті банку, і в даному конкретному випадку судом взято до уваги вказані умови як невід`ємну частину укладеного між сторонами кредитного договору.

Разом із тим, судом першої інстанції правильно встановлено, що на підтвердження позовних вимог банком додано до позовної заяви Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» стосовно наступних видів кредитних карток: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна СONTRACT», «Універсальна GOLD», вказаний Витяг з Тарифів позичальником не підписаний та не містить відомостей про те, який саме вид кредитної картки, що вказаний у тарифах, був обраний відповідачем, до того ж розмір процентів за користування кредитом у кожній із зазначених карток відмінний один від одного.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що Витяг з Тарифів не може бути належним доказом заборгованості відповідача.

Апеляційний суд також враховує, що у анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 16 жовтня 2015 року та в самих Умовах та Правилах надання банківських послуг відсутні умови договору про розмір процентної ставки, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

В редакції Умов та Правил надання банківських послуг, наявних в матеріалах справи, зазначені положення відсутні, а отже підстави нарахування відсотків позивачем не підтверджені належними та допустимими доказами.

За таких обставин апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, які в цій частині не спростовані доводами апеляційної скарги, що згідно виписки по надходженням по картці/рахунку ОСОБА_1 за період з 15 лютого 2019 року по 27 вересня 2021 року загальний розмір надходжень на картковий рахунок становив 15614,08 грн., крім того, відповідачем 09 листопада 2021 року на рахунок АТ КБ «ПриватБанк» сплачено грошові кошти в розмірі 4386 грн., таким чином, позивач сплатила тіло отриманого кредиту у розмірі 20000,08 грн., при цьому згідно заявлених вимог позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту у розмірі 17345,63 грн. Враховуючи відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 4954,34 грн. та сплату відповідачем грошових коштів на користь банку в рахунок погашення заборгованості за кредитом у сумі 20000,08 грн., суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у позові у зв`язку з погашенням відповідачем заборгованості по кредитним зобов`язанням та недоведеністю позовних вимог в частині стягнення відсотків.

Оскільки сплата відповідачем кредитних коштів в повному обсязі була здійснена після подачі позовної заяви, з відповідача на користь позивача судом першої інстанції стягнуто судовий збір в розмірі 2270 грн.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, з посиланнями на правові позиції Верховного Суду, викладені в постанові від 16 вересня 2020 року в справі № 200/5647/18 щодо необхідності дослідження виписки по картковому рахунку як належного та допустимого доказу заборгованості відповідача, оскільки із матеріалів справи вбачається, що зазначені докази судом першої інстанції повно і всебічно досліджені.

Судом першої інстанції надано належної оцінки виписці з рахунку у взаємозв`язку з розрахунком заборгованості позичальника ОСОБА_1 , наданих позивачем, проаналізовано рух коштів на картковому рахунку та правильно встановлено, що тіло кредиту було повернуто банку відповідачем.

Оскільки судом першої інстанції встановлено, що сторонами не обумовлено у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, судом зроблено правильний висновок, з яким погоджується апеляційний суд, що позивач не довів правомірність стягнутих відсотків в розмірі 4954,34 грн., а відтак, оскільки позивачу встановлено кредитний ліміт 20000 грн., банк просив стягнути з відповідача тіло кредиту в розмірі 17345,63 грн., а відповідачем повернуто 20000,08 грн., відповідачем погашено заборгованість по кредитним зобов`язанням.

Зазначені розрахунки доводами апеляційної скарги не спростовані.

З огляду на вищевикладене апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що відповідач не скористався правом відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту, не надав доказів, що був обмежений у праві вибору умов кредитування і що своїх зобов`язань за договором не виконав, не здійснивши своєчасне погашення заборгованості за договором, оскільки означені доводи не спростовують висновків суду першої інстанції про недоведеність позивачем обставин узгодження сторонами ціни кредитного договору у вигляді відсотків.

Разом із тим, апеляційний суд відхиляє як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону, доводи відзиву на апеляційну скаргу про невідповідність наданого банку розрахунку заборгованості вимогам до оформлення документів, закріплених у ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затверджених наказом Держспоживстандарту України від 17 квітня 2003 року № 55, оскільки цей стандарт поширюється на організаційно-розпорядчі документи - постанови, розпорядження, накази, положення, рішення, протоколи, акти, листи тощо, створювані в результаті діяльності, зокрема: органів державної влади України, органів місцевого самоврядування; підприємств, установ, організацій та їх об`єднань усіх форм власності, а отже, цей стандарт не поширюється на конкретні спірні правовідносини.

Аналогічний висновок викладено у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 548/15991/13-ц (провадження 61-3946св18) та підтримувався Верховним Судом в подальшому, зокрема в постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 361/2385/18-ц (провадження № 61-11333св19).

Також апеляційний суд відхиляє доводи відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, що наявний в матеріалах справи витяг з Умов та правил надання банківських послуг відповідачем не підписаний, тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, з огляду на те, що судом першої інстанції в рішенні взято до уваги Умови та правила як невід`ємну частину укладеного між сторонами кредитного договору, розміщені на офіційному сайті банку станом на 16 жовтня 2015 року, і відповідачем з цих підстав рішення суду першої інстанції не оскаржене.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського міськрайонного суду м. Києва від 12 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.