Провадження № 22-ц/801/201/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 рокуСправа № 127/21251/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Сопруна В.В.

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу № 127/21251/18

за скаргою за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця, заінтересовані особи: старший державний виконавець Першого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Шумер Оксана Василівна, ОСОБА_2 ,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2021 року, повний текст якої складено 01 грудня 2021 року, ухвалене у складі судді Сичука М.М.

встановив:

В жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася із скаргою до суду на дії старшого державного виконавця, заінтересовані особи: старший державний виконавець Першого відділу ДВС у місті Вінниці Центрально Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Шумер О.В., ОСОБА_2 .

Скарга мотивована тим, що на примусовому виконанні Першого відділу ДВС у місті Вінниці Центрально Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) перебуває виконавче провадження № 61569459 від 17.03.2020 року, яке відкрито постановою старшого державного виконавця Шумер О.В. з примусового виконання виконавчого листа № 127/21251/18, виданого 21.01.2020 року Вінницьким міським судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітньої дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ј частини від усіх видів її доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня подачі зустрічної позовної заяви, а саме з 29.01.2019 року.

19.09.2021 року на підставі рішення Вінницького міського суду від 16.07.2021 року син ОСОБА_3 був відібраний у батька ОСОБА_2 і повернений їй, як матері.

Скаржник зазначає, що на даний час вона особисто утримує та виховує своїх двох малолітніх синів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , і не зважаючи на те, що діти проживають з нею, вона сплачує аліменти ОСОБА_2 начебто на утримання ОСОБА_4 , в межах виконавчого провадження № 61569459.

В ході ознайомлення із інформацією у за стосунку «Дія» скаржнику стало відомо, що старшим державним виконавцем Шумер О.В. безпідставно 17.03.2020 року винесено постанову та накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_1 .

04.10.2021 року ОСОБА_1 було подано скаргу на ім`я начальника Першого відділу ДВС у місті Вінниці Центрально Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Шуляку В.О. та державному виконавцю Шумер О.І. з вимогою негайно зняти (скасувати) арешт майна боржника ОСОБА_1 , що накладений виконавцем 17.03.2020 року в межах виконавчого провадження № 61569459.

Згідно отриманої відповіді на скаргу, підписану начальником відділу Шуляком В.О. від 18.10.2021 року, зазначено, що підстав для скасування арешту її майна немає. Також у дані відповіді зазначено, що згідно розрахунку заборгованості станом на 30.09.2021 року у ОСОБА_1 заборгованість зі сплати аліментів відсутня.

Скаржник вважає таку бездіяльність, зокрема державного виконавця щодо невжиття заходів із скасуванню арешту протиправною. Зазначає, що державний виконавець наділений повноваженнями щодо звернення стягнення на майно боржника за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Скаржник зазначає, що нею доведено, що станом на 30.09.2021 року відсутня заборгованість зі сплати аліментів, що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, зробленим головним державним виконавцем Шумер О.В.

Вказані обставини щодо добровільного виконання рішення суду боржником ОСОБА_1 та відсутності у неї заборгованості зі сплати аліментів державний виконавець не перевірив та не взяв до уваги, у зв`язку з чим безпідставно допустив бездіяльність щодо невжиття заходів по скасування арешту майна ОСОБА_1 на підставі її звернення.

У зв`язку з вищенаведеним ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою та просила визнати протиправною бездіяльність старшого державного виконавця Першого відділу ДВС у місті Вінниці Центрально Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Шумер О.В. щодо не зняття арешту з майна ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 61569459 та зобов`язати державного виконавця зняти арешт, накладений на все майно ОСОБА_1 на підставі постанови про арешт майна боржника від 17.03.2020 року.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2021 року в задоволенні скарги відмовлено.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт вказує, що ухвала суду постановлена із порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального права та матеріального права, а тому повинна бути скасована.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вирішуючи скаргу по суті, суд першої інстанції достеменно не з`ясував, що предметом оскарження була не постанова державного виконавця від 17 березня 2020 року про накладення арешту на її майно в межах виконавчого провадження № 61569459, а саме бездіяльність державного виконавця щодо невчинення дій по зняттю(скасуванню) раніше накладеного арешту на майно, з огляду на відсутність підстав для подальшого обмеження її майнових прав, відсутність будь-якої заборгованості зі сплати аліментів, наявність конкретно визначеного рухомого та нерухомого майна, фактичне проживання обох дітей із скаржницею з 19.09.2020 року та юридичне врегулювання питання місця проживання дітей з матір`ю.

26 січня 2022 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшов відзив старшого державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Шумер О.В., в якому зазначено, що суд першої інстанції під час постановлення ухвали дотримався норм чинного законодавства, постановив законне рішення, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Представник скаржниці ОСОБА_1 - ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, посилаючись на доводи викладені в апеляційній скарзі..

Державний виконавець Шумер О.В. в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягувач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився про час та місце розгляду скарги був повідомлений завчасно та належним чином.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

По справі встановлено, що на виконанні в Центральному відділі ДВС у місті Вінниці Центрально Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) перебуває виконавче провадженні № 61569459 (постанова про відкриття виконавчого провадження від 17.03.2020 року) про примусове виконання виконавчого листа № 127/21251/18, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області 21.01.2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини від усіх видів її доходів щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня подачі зустрічної позовної заяви, а саме з 29.01.2019 року.

17.03.2020 року з метою забезпечення виконання рішення суду постановою головного державного виконавця Центральному відділі ДВС у місті Вінниці Центрально Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Шумер О.В. накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 .

З розрахунку заборгованості, зі сплати аліментів по виконавчому провадженню № 61569459, станом на 17.03.2020 року сукупний розмір заборгованості становить 34111,56 грн.

З розрахунку заборгованості, зі сплати аліментів по виконавчому провадженню № 61569459, станом на 30.05.2020 року сукупний розмір заборгованості становить 16332,07 грн.

З розрахунку заборгованості, зі сплати аліментів по виконавчому провадженню № 61569459, станом на 30.09.2020 року сукупний розмір заборгованості становить 19891,52 грн.

З розрахунку заборгованості, зі сплати аліментів по виконавчому провадженню № 61569459, станом на 30.11.2020 року сукупний розмір заборгованості становить 21018,58 грн.

З розрахунку заборгованості, зі сплати аліментів по виконавчому провадженню № 61569459, станом на 31.01.2021 року сукупний розмір заборгованості становить 1921,00 грн.

Згідно із розрахунком заборгованості, зі сплати аліментів по виконавчому провадженню № 61569459 за період з 29.01.2019 року по 31.10.2021 року, станом на 30.10.2021 року заборгованість щодо сплати аліментів у ОСОБА_1 відсутня.

04.10.2021 року ОСОБА_1 було подано скаргу на ім`я начальника Першого відділу ДВС у місті Вінниці Центрально Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Шуляку В.О. та державному виконавцю Шумер О.І. з вимогою негайно зняти (скасувати) арешт майна боржника ОСОБА_1 , що накладений виконавцем 17.03.2020 року в межах виконавчого провадження № 61569459.

Згідно отриманої відповіді на скаргу, підписану начальником відділу Шуляком В.О. від 18.10.2021 року, зазначено, що підстав для скасування арешту її майна немає, оскільки відповідно до п. 7 ч. 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Оскільки арешт з майна знятий не був, заявник звернувся до суду з цією скаргою, вказуючи на протиправну бездіяльність державного виконавця щодо скасування арешту майна.

В силу статей 15, 16 ЦК України, статей 4, 5 ЦПК України кожен може звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав та свобод у спосіб, передбачений законом.

За приписами статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Зазначене конституційне положення відображено і у пункті 7 частини 3 статті 2 та статті 18 ЦПК України, згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Порядок виконання судових рішень та повноваження виконавців при вчиненні виконавчих дій визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» Законі України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2006 року 1404-VІІІ (далі Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 6 Конституції України визначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Отже, метою виконавчого провадження є примусове виконання судових рішень.

Відповідно примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Законом передбачені порядок та підстави оскарження сторонами виконавчого провадження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 1 ст. 74 Закону).

Згідно з ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (ст. 451 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Таким чином, правом на звернення зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення мають сторони виконавчого провадження у разі порушення такими рішеннями, діями чи бездіяльністю їхніх особистих прав.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону звернення стягнення на кошти, інше майно (майнові права) боржника є заходами примусового виконання рішень.

Як зазначено у пункті 6 частини 3 статті 18 Закону, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника в установленому законом порядку.

В силу частин 1, 2, 5, 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Як зазначено у частинах 1, 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначені підстави для зняття виконавцем арешту з майна боржника. Зокрема, пунктом 7 частини четвертої даної статті передбачено, що підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Згідно листа Першого відділу ДВС у місті Вінниці Центрально Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) відповідно до відповіді ПФУ на запит державного виконавця інформацію про останнє місце роботи, про осіб боржників, які працюють за трудовим та цивільно правовими договорами, про останнє місце роботи не знайдено. Згідно відповіді на запит від 23.07.2021 року за № 05-690/21 від 23.07.2021 року Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів ОСОБА_1 прийнята на роботу та перебуває у трудових відносинах у КОВ ФСЗІ, однак перебуває у відпустці без збереження заробітної плати. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 30.09.2021 року заборгованість зі сплати аліментів відсутня.

Факт погашення заборгованості з аліментів боржником не є відповідно до положень статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставою для зняття арешту з майна виконавцем.

Враховуючи положення статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», відсутність у боржника іншого майна та/або способу забезпечення виконання рішення суду про стягнення періодичних платежів, суд вважає, що у державного виконавця були відсутні підстави для зняття арешту з майна ОСОБА_1 , накладеного постановою старшого державного виконавця від 17.03.2020 року, а за такого не доведено порушень в діях державного виконавця вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 336/61690/17 (провадження № 61-29992св18), від 22 квітня 2021 року у справі № 742/819/20 (провадження № 61-565св21), від 28 квітня 2021 року у справі № 577/4889/19(провадження № 61-5670св20).

Виходячи з принципу та презумпції обов`язковості для виконання судових рішень, що набрали законної сили (частина перша статті 18 ЦПК України), саме на боржнику лежить тягар доведеності того, що виконання рішення зі сплати аліментів забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Таких обставин заявник не довів, про що правильно зазначив суд першої інстанції, встановивши відповідні обставини справи та надавши оцінку наявним у справі доказам.

Сама по собі сплата певний період заявником аліментів після того, як він допустив наявність заборгованості, не свідчить про те, що виконання рішення є забезпеченим в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника у розумінні пункту 7 частини четвертої статті 59 Закону № 1404-VIII.

Оскільки оскаржувана бездіяльність державного виконавця була вчинена відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця, законні права заявника не були порушено, тому в силу вимог статті 451 ЦПК України у задоволенні скарги слід відмовити.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства в задоволенні скарги слід відмовити.

Ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні скарги є законною та обґрунтованою, постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 374, 375, 381,382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

В.В. Сопрун