КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/2347/2022 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третіх осіб ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бурлаки Олександри Володимирівни про визнання заповіту нікчемним, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року з позовом до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бурлака Олександра Володимирівна про визнання заповіту нікчемним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 .

Позивач є спадкоємцем другої черги за законом за правом представлення, спадкодавець ОСОБА_4 була її рідною тіткою.

Згідно заповіту, посвідченого в присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 09 березня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлака Олександрою Володимирівною, зареєстрованого в реєстрі за № 456 ОСОБА_4 заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_2 . При посвідченні заповіту було порушено норми чинного законодавства щодо форми та порядку посвідчення заповіту, що говорить про його нікчемність. Так, 09 березня 2018 року за допомогою телефонного зв`язку відповідач (з огляду на те, що спадкодавець була хвора, не розмовляла, була лежачою) самостійно запросила свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та рукоприкладчика ОСОБА_7 , щоб посвідчити заповіт.

30 вересня 2019 року під час надання показів у судовому засіданні у якості свідка по цивільній справі № 755/1892/19 рукоприкладчик ОСОБА_7 повідомила, що була запрошена відповідачем для посвідчення заповіту у зв`язку з тим, що спадкодавець помирає. Особисто спадкодавець ні про що не просила, жодних доручень на підписання за неї заповіту не надавала. Нотаріус не представилась, документів, які посвідчують особу, не показала. Також не перевірила особи свідків, не мала при собі будь-якого обладнання. ОСОБА_7 не мала з собою окулярів, тому не мала можливості ознайомитися із текстом підписаного нею документу. ОСОБА_7 повідомляла, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 при посвідченні заповіт в голос не зачитували. Під час допиту у судовому засіданні 30 вересня 2019 року свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 повідомили, що запросила їх для підписання заповіту особисто відповідач, спадкодавець не просила їх підписувати заповіт, а ОСОБА_7 бути рукоприкладчиком Свідки також підтвердили, що нотаріус не перепровірила їх паспорти, тому в заповіті неправильно зазначено серія паспорту ОСОБА_6 . Повний текст заповіту вони не вивчали та не читали. Нотаріус вже мала підготовлений заповіт, здійснивши попередньо реєстрацію заповіту. Під час вчинення нотаріальних дій, за свідченням свідків, приватний нотаріус Бурлака О.В. пояснила присутнім, що підписання заповіту без особистого звернення заповідача до свідків щодо вчинення на її користь даної нотаріальної дії, враховуючи її стан, є сталою практикою нотаріату і не суперечить вимогам закону.

У зв`язку з цим просить визнати заповіт, посвідчений 09 березня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлака Олександрою Володимирівною, зареєстрованого в реєстрі за № 456, за яким ОСОБА_4 заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 нікчемним.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третіх осіб ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бурлаки Олександри Володимирівни про визнання заповіту нікчемним - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, 01 грудня 2021 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Посилається на те, що суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, що мають істотне значення для справи, не надав їм належної правової оцінки, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Крім того, посилається на те, що судом проігнорована та обставина, що в тексті заповіту відсутні дані щодо дати народження свідків, а самі свідки під час надання показів у судовому засіданні 12 квітня 2021 року підтвердили, що жоден з них не зачитував заповіт у голос.

Вказує, що судом не прийнято до уваги те, що з тексту заповіту, нотаріусом не дотримано вимоги щодо форми заповіту та не встановлено особу рукоприкладчика ОСОБА_7 (відсутні паспортні дані всупереч вимогам ст.43 Закону України «Про нотаріат»), не засвідчено справжність підпису особи яка розписалась за заповідача.

Також, вважає, що судом допущено до участі у справі осіб, які за законом не мають права представництва у даній справі, зокрема допущено до участі у справі представників відповідача: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які не мають статус адвоката.

Апеляційний суд не може прийняти до уваги поданий відповідачем відзив на апеляційну скаргу, оскільки він не містить підпису відповідача.

Від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, представник відповідача просить слухати справу у їх відсутності, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вважав, що зазначені позивачем обставини не є підставами для визнання спірного заповіту нікчемним, а тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та апеляційним судом перевірено, що 09 березня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлака Олександрою Володимирівною, посвідчено заповіт за яким ОСОБА_4 заповіла належну їйквартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (а.с. 146 том 1).

Із тексту заповіту вбачається, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 не може самапрочитати і підписати текст заповіту, згідно зі статтею 1253 ЦК України, заповіт посвідчено в присутності двох свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які зачитали його уголос та поставили свої підписи. У зв`язку з тим, що ОСОБА_4 за станом здоров`я не могла підписати заповіт власноручно, в її присутності текст заповіту підписала ОСОБА_7 .

Заповіт був зареєстрований в спадковому реєстрі за № 456.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 144 том 1).

Після її смерті відкрилась спадщина на нерухоме майно, яка складала із квартири АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою Київською державною нотаріальною конторою 12 вересня 2005 року, зареєстрованого за № 21-7684 (а.с. 176, т. 1).

Спадкоємцем другої черги за законом є позивач - племінниця спадкодавця - ОСОБА_1 (а.с. 194-195, 196-197, 198-199, 208, 210, 212, 244 б, т.1), батько якої ОСОБА_10 - рідний брат спадкодавця - помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач, якій померла заповіла квартиру та третя особа- рідний брат ОСОБА_3 (а.с. 171-174, т.1).

Позивач ОСОБА_1 є племінницею ОСОБА_4 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 вересня 2019 року у справі №755/1892/19 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Головне територіальне управління юстиції м. Києва, Управління з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції м. Києва про визнання правочинів недійсними - задоволено частково (а.с.39-46, том 1).

Визнано недійсним Договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від 09 березня 2018 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні вимог про визнання недійсним заповіту, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено факт перебування заповідача ОСОБА_4 в момент посвідчення заповіту в стані, який не дозволяв їй розуміти значення своїх дій та керувати ними, нотаріусом було дотримано вимоги щодо посвідчення заповіту, встановлені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом МЮ України №282/20595 від 22 лютого 2012 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 травня 2020 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 вересня 2019 року у справі №755/1892/19 залишено без змін (а.с. 93-95, том 1).

Апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст.ст. 203, 207, 215, 1233, 1248, 1253, 1257 ЦК України, Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України №282/20595 від 22 лютого 2012 року.

Позивач стверджувала, що складений 09 березня 2018 року її тіткою заповіт, яким вона заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_1 відповідачу, є нікчемним, оскільки за формою та порядком його посвідчення не відповідає вимогам, встановленим статтею 1247 ЦК України.

Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України (частина третя статті 1247 ЦК України).

Водночас, у справах щодо визнання заповіту нікчемним Верховний суд пояснив, що наявність формальних помилок при складанні заповіту не свідчить про нікчемність заповіту та не спростовує презумпцію правомірності правочину, якщо заповідач не був визнаний судом недієздатним чи обмежено дієздатним, мав право на складання заповіту, заповіт відповідав волі заповідача, власноруч підписаний заповідачем, має письмову форму, посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку.

(Постанова Верховного Суду від 20 травня 2019 року у справі №522/904/16-ц, Постанова Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 725/2412/15-ц).

Посилання позивача на недотримання форми заповіту, а саме відсутність даних щодо дати народження свідків та не встановлено особу рукоприкладчика ОСОБА_7 (відсутні паспортні дані всупереч вимогам ст.43 Закону України «Про нотаріат»), не засвідчено справжність підпису особи яка розписалась за заповідача не може бути підставою для задоволення позовних вимог у даній справі, оскільки відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту.

На підставі статті 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. У разі наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності заповіту підлягає розгляду судом. Також підставою нікчемності заповіту є порушення вимог щодо його форми та посвідчення.

Загальні вимоги до форми заповіту встановлені статтею 1247 ЦК України, а саме: письмова форма; нотаріальне посвідчення або посвідчення особами, уповноваженими на це законом (статті 1251, 1252 ЦК); зазначення у заповіті місця та часу його складання; підписання заповіту заповідачем.

Відповідно до частини четвертої статті 207 ЦК, якщо заповідач не може підписати заповіт внаслідок хвороби або фізичної вади, за його дорученням і в його присутності дозволяється підписання заповіту іншою особою. Підпис цієї особи засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на здійснення нотаріальних дій. Поряд із посвідченням підпису, нотаріус зобов`язаний також в тексті заповіту зазначити причини, які зумовили необхідність підписання заповіту третьою особою (частина четверта статті 207 ЦК). Недотримання цих вимог є підставою для визнання заповіту недійсним.

У справі, яка розглядається, судом не було встановлено обставин, які б свідчили про порушення форми заповіту, передбаченої законом.

Посилання апеляційної скарги на те, що свідки під час надання показів у судовому засіданні 12 квітня 2021 року підтвердили, що жоден з них не зачитував заповіт у голос, колегія суддів оцінює критично, оскільки згідно оспорюваного заповіту свідкиОСОБА_5 та ОСОБА_6 поставивши свої підписи засвідчили те, що вони зачитали його уголос.

Апеляційним судом не приймаються доводи апеляційної скарги щодо того, що не було встановлено особу рукоприкладчика ОСОБА_7 (відсутні паспортні дані всупереч вимогам ст.43 Закону України «Про нотаріат»), не засвідчено справжність підпису особи яка розписалась за заповідача, оскільки сама ОСОБА_7 не спростовує обставини підписання оспорюваного заповіту.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом допущено до участі у справі осіб, які за законом не мають права представництва у даній справі, зокрема допущено до участі у справі представників відповідача: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які не мають статусу адвоката, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки дані доводи не впливають на правильність ухваленого судового рішення по суті позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Othersv. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 липня 2022 року.

Головуючий

Судді