Постанова

Іменем України

08 червня 2022 року

м. Київ

справа № 688/2332/20

провадження № 61-6400св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Яремка В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачка - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 грудня 2020 року у складі судді Стаднічук Н. Л. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 11 березня 2021 року у складі колегії суддів: Костенка А. М., Гринчука Р. С., Грох Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У серпні 2020 року Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк», банк), яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк», банк), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення відсотків та інфляційних втрат у зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором.

На обґрунтування позову посилалося на таке. 11 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 з додатковими угодами від 11 вересня 2007 року № 1, від 05 лютого 2009 року № 2, № 3, від 17 квітня 2009 року № 4, відповідно до якого банк надав відповідачці кредит в іноземній валюті в сумі 17 318,00 дол. США з кінцевим терміном повернення кредиту в повному обсязі 09 вересня 2016 року. За користування кредитними коштами протягом перших 30 днів відповідачка зобов`язалася сплатити відсотки у розмірі 12 % річних. Сторони домовилися, що за умовами договору може бути встановлений новий розмір відсоткової ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої з обставин, передбачених пунктом 5.2 кредитного договору.

Відповідно до зазначеного пункту кредитного договору банк листом від 22 лютого 2008 року № 90003 повідомив відповідачку про запровадження нової системи нарахування відсотків.

Відповідачка не здійснювала щомісячних платежів у повному обсязі у зв`язку з чим за заявою ПАТ «УкрСиббанк» 01 лютого 2010 року Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області видав судовий наказ № 2-н-32/2010 про стягнення заборгованості станом на 2010 рік у розмірі 583 824,15 грн.

Зазначений судовий наказ було направлено до державної виконавчої служби для примусового виконання, однак заборгованість не була погашена в повному обсязі. Лише 10 червня 2020 року на погашення боргу за кредитним договором надійшли кошти у розмірі 553 766,65 грн, за рахунок яких було куплено 20 786,10 дол. США.

Зазначена сума зарахована 10 червня 2020 року в рахунок погашення боргу за кредитом у розмірі 12 002,73 дол. США та відсотків у розмірі 8 787,52 дол. США.

Станом на 07 серпня 2020 року залишаються непогашеними кредит у розмірі 51 569,93 дол. США та відсотки за користування кредитними коштами понад встановлений договором строк, які нараховані відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), умов кредитного договору за період з 22 лютого 2010 року до 02 червня 2020 року, та які не були предметом розгляду у справі № 2-н-32/2010.

З урахуванням наведеного банк просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь відсотки, нараховані відповідно до статті 625 ЦК України, за договором про надання споживчого кредиту від 11 вересня 2007 року № 0 у розмірі 33 861,14 дол. США, що становить 937 251,82 грн, та інфляційні втрати у розмірі 1 163 669,10 грн.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 11 березня 2021 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» інфляційні втрати в сумі 139 884,53 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про стягнення відсотків, передбачених статтею 625 ЦК України, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що у 2009 році банк звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення кредитної заборгованості, тобто пред`явив до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, тому позивач втратив право нараховувати відсотки за кредитом після 19 листопада 2009 року, а умовами кредитного договору не передбачено сплати відсотків на підставі статті 625 ЦК України після припинення дії кредитного договору.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У квітні 2021 року АТ «УкрСиббанк» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення вимог про стягнення відсотків за кредитним договором скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

На обґрунтування касаційної скарги посилалося на те, що право на нарахування відсотків за неправомірне користування коштами (за прострочення виконання боржником грошових зобов`язань) передбачене статтею 625 ЦК України. Розмір відсотків за прострочення виконання зобов`язань визначається законом у розмірі трьох відсотків річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором. Стягнення відсотків відповідно до статті 625 ЦК України можливе після закінчення строку кредитування. Отже, вимоги про стягнення відсотків за статтею 625 ЦК України підлягали задоволенню, а розмір відсотків мав визначатись залежно від встановленого розміру ставки (три відсотки річних чи договірний розмір).

Судові рішення оскаржуються з підстав неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 18 лютого 2019 року у справі № 910/21449/17, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, від 16 грудня 2020 року у справі № 912/1433/16, недослідження зібраних у справі доказів.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій оскаржуються в частині вирішення вимог про стягнення відсотків відповідно до статті 625 ЦК України, тому в іншій частині не є предметом перегляду в касаційному порядку (стаття 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2021 рокувідкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «УкрСиббанк» на підставі пункту 1 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2022 рокусправу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувані рішення не відповідають.

Суди встановили, що 11 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 0 про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк надає позичальнику кредит в сумі 17 318,00 дол. США на строк з 11 вересня 2007 року до 10 вересня 2014 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12 % річних (пункти 1.1, 1.2, 1.3 кредитного договору). Банк надає позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника в банку (пункт 1.5). Позичальник погашає кредит шляхом щомісячної сплати ануїтетного платежу в сумі 207,00 дол. США згідно з графіком погашення кредиту (додаток № 1 до договору).

У разі порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань за договором, невиконання або прострочення виконання грошових зобов`язань, передбачених договором, банк має право змінити терміни повернення кредиту та визнати термін повернення кредиту таким, що настав і вимагати від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати за кредит (пункти 3.1.2, 6.1 кредитного договору).

У випадку порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором позичальник зобов`язаний повернути банку заборгованість за кредитом, сплатити відсотки за користування кредитом, неустойку (пункт 5.1 кредитного договору).

11 вересня 2007 року, 05 лютого 2009 року, 17 квітня 2009 року між АКІБ «УкрСиббанкк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладені додаткові угоди № 1, 2, 3 4 до кредитного договору від 11 вересня 2007 року № 0, за умовами яких викладено в новій редакції строк сплати відсотків та графік погашення кредиту.

Крім того, в додатковій угоді № 2 змінено строк повернення кредиту, а саме: сторони погодили, що позичальник зобов`язаний повернути кредит в повному обсязі не пізніше 09 вересня 2016 року.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі та видав позичальнику кредит.

Відповідачка належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором не виконувала, внаслідок чого станом на 19 листопада 2009 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 72 360,58 дол. США, з яких: 60 690,21 дол. США - строкова заборгованість за тілом і відсотками, 508,55 дол. США - прострочена заборгованість за тілом кредиту, 11 161,82 дол. США - заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом, що становило 578 226,16 грн, та пеня в сумі 4 717,99 грн.

У зв`язку з порушенням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором ПАТ «УкрСиббанк» 26 січня 2010 року звернулось до суду із заявою про видачу судового наказу про дострокове стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором від 11 вересня 2007 року № 0 станом на 19 листопада 2009 року на загальну суму 578 226,16 грн, яка складається з усієї суми кредиту та 4 717,99 грн нарахованої пені.

Судовим наказом Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 лютого 2010 року на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 11 вересня 2007 року № 0 станом на 19 листопада 2009 року в сумі 578 226,16 грн, яка складається з усієї суми кредиту, 4 717,99 грн - пені, 850,00 грн - судового збору, 30,00 грн - витрат на інформаційне-технічне забезпечення розгляду справи, а всього 583 824,15 грн.

На виконання цього рішення видано виконавчий лист, який було звернуто до примусового виконання.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шепетівського міськрайонного управління юстиції від 06 квітня 2010 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого на виконання судового наказу Шепетівського міськрайонного суду від 01 лютого 2010 року.

10 червня 2020 року на виконання судового наказу Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 лютого 2010 року на рахунок банку надійшло 553 766,65 грн.

Щодо вирішення вимог про нарахування відсотків згідно з частиною другою статті 625 ЦК України

Предметом касаційного перегляду у цій справі є рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення вимоги про нарахування відсотків згідно з частиною другою статті 625 ЦК України

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження

№ 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

У постанові Верховного Суду від 18 лютого 2019 року у справі № 910/21449/17 зазначено, що «4.11. У пункті 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 зауважено, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання визначена законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17, від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12). Отже, зміст правової позиції Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України у кредитному договорі може бути передбачено сплату процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Такі проценти може бути стягнуто кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України (ухвала Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 5017/1987/2012). Аналогічну правову позицію викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12. 4.12. Як убачається зі змісту пункту 1.3 договору кредиту плата за користування одержаним кредитом встановлюється у розмірі 9 % річних. Пунктом 7.5 договору передбачено, що за несвоєчасне погашення кредиту позичальник сплачує банку подвійну процентну ставку від встановленої у пункті 1.3 цього договору. Крім того, за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом позичальник сплачує на вимогу банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,2 % від суми простроченої заборгованості за процентами на рахунок банку за курсом Національного банку України на день сплати. Пеня нараховується на суму несплачених своєчасно процентів із розрахунку фактичної кількості прострочених днів, починаючи із дати виникнення простроченої заборгованості і до дати повного її погашення (пункт 8.1 договору) Уповноважена особа Фонду звернулася до суду з вимогою про стягнення заборгованості з прострочених процентів та пені посилаючись на положення статей 526, 1048, 1049, 1054 Цивільного кодексу України і пунктів 1.3, 7.1, 7.5, 8.1 договору кредиту внаслідок порушення відповідачем зобов`язань за цим договором. 4.13. Суди попередніх інстанцій, посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, дійшли висновку, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, а права та інтереси кредитодавця у вказаних правовідносинах забезпечуються частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно зі статтями 627, 628 та 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статей 525, 526 зазначеного Кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. 4.14. Проте суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині стягнення заборгованості за простроченими процентами і пені та посилаючись лише на постанову Великої палати від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, не врахували законодавчо встановлену можливість нарахування процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, не з`ясували питання, виходячи з положень чинного законодавства та умов договору (пункти 7.5, 8.1 і 9.1) щодо наявності/відсутності у позивача права на нарахування процентів і пені процентів у зв`язку із неправомірним, незаконним користуванням боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання, не встановили період нарахування таких процентів в межах позовної давності».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зазначено, що «статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) зазначено, що «відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. […] Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). […] Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц зазначено, що «згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм».

Зазначених висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах суди попередніх інстанцій не врахували, на що посилається заявник у касаційній скарзі, не звернули уваги на суть позовних вимог банку щодо стягнення відсотків, які стосуються не стягнення відсотків як плати за користування кредиту, а стягнення відсотків за частиною другою статті 625 ЦК України у зв`язку з невиконанням зобов`язання за кредитним договором.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення трьох відсотків річних за частиною другою статті 625 ЦК України.

Водночас у цій справі необхідно врахувати, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачкою було заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності (т. 1, а. с. 67-71).

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена, наприклад, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункти 61, 62), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження

№ 12-104гс19, пункти 5.43, 5.44) та у справі № 911/3677/17 (провадження

№ 12-119гс19, пункти 6.43, 6.44).

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)).

Оцінюючи поважність зазначених причин пропущення позивачем строку звернення до суду, Верховний Суд зазначає таке.

За змістом статті 267 ЦК Українисплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому, так і в позасудовому порядку.

З урахуванням наведеного три відсотки річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають стягненню в межах трирічної позовної давності.

Отже, оскільки позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення відсотків відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦПК України 12 серпня 2020 року, то стягненню підлягають такі відсотки за період з 12 серпня 2017 року до 12 серпня 2020 року, тобто за 1095 днів у межах позовної давності.

У такому випадку Верховний Суд визначає порядок обчислення трьох відсотків річних за формулою: сума боргу за судовим наказом від 01 лютого 2010 року х 1095 (кількість днів прострочення виконання судового наказу з урахуванням спливу позовної давності) х 3 (розмір відсотків, встановлених частиною другою статті 625 ЦК України) / 100 / 365 (днів у році) (578 226,16 грн х 3 х 1095 днів / 365 днів / 100 = 52 040,35 грн (період з 12 серпня 2017 року до 12 серпня 2020 року)).

Тому, враховуючи визначений період прострочення та формулу розрахунку відсотків відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, судові рішення в частині вирішення вимоги про стягнення відсотків за невиконання грошового зобов`язання необхідно скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Водночас Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про наявність підстав для направлення справи на новий розгляд для дослідження доказів, зокрема, умов кредитного договору.

Положення кредитного договору є зрозумілими і ними сторони не врегулювали питання сплати відсотків відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме зазначена норма права, а не норми договору, на які посилається заявник.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частинами першою, другою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими, а тому відповідно до статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову з наведених підстав у частині вирішення вимог про стягнення відсотків за частиною другою статті 625 ЦК України.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 4 Закону України від 08 липня 2017 року № 3674-VI «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана, зокрема, юридичною особою, судовий збір встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну особу з розрахунку на місяць становив 2 102,00 грн.

Ціна позову в частині відсотків за договором про надання споживчого кредиту становила 937 251,82 грн.

За результатами касаційного перегляду рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині трьох відсотків річних скасовано, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» 52 040,35 грн, тобто позов задоволено на 5,55 % (52 040,35 грн х 100 / 937 251,82 грн).

Позивач сплатив судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарг у розмірі 47 270,72 грн та 63 027,62 грн.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про скасування судових рішень першої і апеляційної інстанцій у відповідній частині, ухвалення в цій частині нового рішення та, зважаючи на відсоток задоволення позовних вимог, з відповідача на користь АТ «УкрСиббанк» підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 6 121,55 грн (2 623,52 грн + 3 498,03 грн).

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 грудня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 11 березня 2021 року в частині вирішення вимог про нарахування відсотків відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов Акціонерного товариства «УкрСиббанк» у зазначеній частині задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» три відсотки річних відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України у розмірі 52 040,35 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» 6 121,55 грн - витрати зі сплати судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. В. Яремко

І. Ю. Гулейков

Судді:

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик