Постанова

Іменем України

30 червня 2022 року

м. Київ

справа № 127/18349/20

провадження № 61-1795св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Вінницька міська рада,

треті особи: Перша вінницька державна нотаріальна контора, Вінницьке регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», Служба у справах дітей Вінницької міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2021 року під головуванням судді Короля О. П. та постанову Вінницького апеляційного суду від 18 січня 2022 року у складі колегії суддів: Якименко М. М., Сала Т. Б., Шемети Т. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та Вінницької міської ради, треті особи: Перша вінницька державна нотаріальна контора, Вінницьке регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визначення частки у спільній сумісній власності подружжя, визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом в якому просила:

- визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 48,4 кв. м, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 48,4 кв. м;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 29 червня 2018 року державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Дишкант М. В., зареєстроване в реєстрі за № 2-1445 та зроблено запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 3/5 частки спадкової квартири АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 11 серпня 2018 року державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Дишкант М. В., зареєстроване в реєстрі за № 2-1652 та зроблено запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на 1/5 частки спадкової квартири АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 11 серпня 2018 року державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Дишкант М. В., зареєстроване в реєстрі за №2-1652 та зроблено запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на 1/5 частки спадкової квартири АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що 26 лютого 2004 року між Вінницьким регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та молодою сім`єю в особі ОСОБА_5 було укладено типову кредитну угоду № 03/04, за умовами якої позичальнику було надано прямий адресний (цільовий) кредит у сумі 81 936 грн для будівництва житла за адресою: АДРЕСА_2 , строком на 30 років. На момент укладення типової кредитної угоди до складу сім`ї входили: ОСОБА_5 , його колишня дружина ОСОБА_6 та їх дочка ОСОБА_7 . В подальшому у 2005 році шлюб між подружжям було розірвано.

Позивач зазначає про те, що з січня 2006 року проживала з ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а в лютому 2007 року їх шлюб було зареєстровано.

Для забезпечення своєчасного виконання зобов`язань за договором іпотекодавець ОСОБА_5 вказану квартиру передав в іпотеку Вінницькому регіональному управлінню Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному будівництву» (далі - ВРУ ДСФУ «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву»).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача з ОСОБА_5 народилася донька ОСОБА_4 , тому до типового кредитного договору від 26 лютого 2004 року внесено зміни та було надано пільгу, якою за рахунок бюджетних коштів погашається 25 % суми зобов`язань за кредитом.

З моменту укладення шлюбу, умови типової кредитної угоди та договір іпотеки виконувала позивач, так як чоловік не мав роботи і зловживав спиртними напоями.

ОСОБА_1 зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилась спадщина на квартиру та державним нотаріусом видані свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідно до яких спадкоємцями є позивач - частка 1/5, її дочка ОСОБА_4 - частка 1/5 та ОСОБА_2 - частка - 3/5.

Вважає, що вищевказані свідоцтва про право на спадщину за законом є недійсними, оскільки з моменту укладення шлюбу вона виконувала умови типової кредитної угоди та договору іпотеки від 20 березня 2007 року, тому вважає спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Вінницький міський суд Вінницької області рішенням від 03 листопада 2021 року в задоволені позову відмовив.

Вінницький апеляційний суд постановою від 18 січня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2021 року без змін.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що померлий ОСОБА_5 набув право власності на квартиру в серпні 2006 році, у період, коли він не перебував у шлюбі із позивачем ОСОБА_1 , тому згідно приписів статті 57 СК України квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_5 . Крім того суд мотивував свій висновок тим, що позов був пред`явлений не до тієї особи - Вінницької міської ради, адже свідоцтво про право власності на квартиру було видано виконавчим комітетом Вінницької міської ради, тому Вінницька міська рада не є належним відповідачем у справі. Щодо свідоцтв про право на спадщину за законом, суд свій висновок мотивував тим, що відповідачі є спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_5 , у встановлений законом строк прийняли спадщину, відтак правові підстави для визнання їх недійсними відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Малик О. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 18 січня 2022 року в якій оскаржені судові рішення просив скасувати, а у справі ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

У поданій касаційній скарзі представник заявника вказує на те, що суд першої та суд апеляційної інстанцій дійшли помилкових висновків, про те, що визнання квартири спільною власністю подружжя без встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу неможливе, оскільки вимога про встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу жодним чином не спростовує виникнення у позивача ОСОБА_1 права власності на квартиру, враховуючи, що кошти на погашення кредитної угоди позивачем та померлим сплачувалися вже під час перебування у зареєстрованому шлюбі та залишок несплачених коштів за кредитом позивач ОСОБА_1 перераховувала вже після смерті померлого ОСОБА_5 .

Суди обох попередніх інстанцій також не надали належної оцінки тій обставині, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з січня 2006 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а спільні кошти використовували на погашення позики за спірну квартиру.

Також апеляційним судом не враховано правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17 та у постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі 509/1927/18.

Узагальнені доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу

У травні 2022 року представник ОСОБА_2 - адвокат Панасюк І. І. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, подану ОСОБА_1 в якому у задоволенні касаційної скарги просить відмовити, посилаючись на необґрунтованість її доводів.

Представник відповідача вказує, що суди обох попередніх інстанцій надали належну оцінку всім зібраним у справі доказам, а тому їх висновки по суті спору правильні. Представник вказував, що ОСОБА_5 отримав свідоцтво про право власності на спірну квартиру 20 червня 2006 року, тобто до часу укладення шлюбу із відповідачем, отже підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 частку цієї квартири немає.

Розмір частки у спадщині ОСОБА_2 , в тому числі з урахуванням 2/5 часток від яких відмовились батьки померлого, сторонами у справі не оспорюється.

У травні 2022 року представник Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» Степанюк Д. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, подану ОСОБА_1 в якому просив у задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржені судові рішення залишити без змін.

Вважає, що позивачем не доведено та не надано доказів проживання однією сім`єю без шлюбу з ОСОБА_5 починаючи з січня 2006 року, а тому її вимога про визнання за нею права власності на 1/2 частку спірної квартири задоволенню не підлягає.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 квітня 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із Вінницького міського суду Вінницької області.

10 травня 2022 року цивільна справа № 127/18349/20 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 17 травня 2005 року розірвано. Від шлюбу у них народилась донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

26 лютого 2004 року між Вінницьким регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та молодою сім`єю в особі ОСОБА_5 укладено типову кредитну угоду № 03/04, відповідно до умов якої фонд від імені держави надає позичальнику прямий адресний (цільовий) кредит у сумі 81 936 грн терміном повернення 30 років для будівництва (реконструкції) житла загальною площею 48,86 кв. м за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до п. 6.1. типової кредитної угоди збудоване житло передається позичальнику у власність. Свідоцтво про право власності на збудоване (реконструйоване) житло та інші документи видаються позичальнику після укладення ним договору про іпотеку збудованого (реконструйованого) житла.

На момент укладення кредитної угоди до складу сім`ї позичальника належали: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 -дружина та ОСОБА_2 - донька (від першого шлюбу).

20 червня 2006 року ОСОБА_5 виконкомом Вінницької міської ради було видано свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1 .

Право власності було зареєстровано Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об`єднання бюро технічної інвентаризації», про що зроблено запис 01 серпня 2006 року в реєстрову книгу № 686, реєстровий № 1894.

Суди встановили, що вказана квартира була набута ОСОБА_5 у власність у час, коли він не перебував в зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_1

23 лютого 2007 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та позивачем - ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 23 лютого 2007 року серії НОМЕР_1 .

20 березня 2007 року між ОСОБА_5 (іпотекодавцем) та ВРУ ДСФУ «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву»(іпотекодержателем) укладено договір іпотеки квартири, збудованої за рахунок коштів пільгового довготермінового кредиту.

Відповідно до умов договору іпотеки іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю квартиру, збудовану за рахунок коштів кредиту та належну іпотекодавцеві на праві власності.

Батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Додатковою угодою № 3 про внесення змін до кредитної угоди від 26 лютого 2004 року № 03/04 у зв`язку із народженням у сім`ї позичальника другої дитини ОСОБА_4 , внесено зміни до пункту 2.7. кредитного договору, відповідно до якого позичальнику погашається за рахунок бюджетних коштів 25 відсотків суми зобов`язань за користування кредитом.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 17 липня 2014 року.

Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 29 червня 2018 року та 11 серпня 2018 року спадкоємцями квартири, яка належала померлому ОСОБА_5 , є його дочка ОСОБА_2 в 3/5 частках, у тому числі з урахуванням 2/5 часток у спадщині, від яких відмовились батьки померлого, дружина ОСОБА_1 в 1/5 частці та дочка ОСОБА_4 в 1/5 частці.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Колегія суддів зазначає, що суди попередніх інстанцій встановивши, що померлий ОСОБА_5 набув у власність квартиру 01 серпня 2006 року, а шлюб між ОСОБА_5 та позивачем ОСОБА_1 зареєстровано 23 лютого 2007 року, дійшли обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_5 , адже на час видачі свідоцтва про право власності на квартиру останній у шлюбі не перебував.

Колегія суддів також погоджується із висновками судів попередніх інстанцій де останні вказували, що оскільки позивач не зверталась до суду з позовною вимогою про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без укладення шлюбу з ОСОБА_5 , тому її позовні вимоги щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя є безпідставними.

Отже аналогічні за змістом аргументи касаційної скарги колегія суддів відхиляє.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Згідно із статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Судами встановлено, що після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, яка складається з спірної квартири, а спадкоємцями за законом є дочка - ОСОБА_2 , дружина - ОСОБА_1 , дочка - ОСОБА_4 , батько - ОСОБА_9 та мати ОСОБА_10 .

Спадкоємці у встановлений законом строк прийняли спадщину та отримали свідоцтва про право на спадщину, а саме: дружина ОСОБА_1 - 1/5 частку, дочка ОСОБА_4 - 1/5 частку та дочка ОСОБА_2 - 3/5 частку (з урахуванням 2/5 часток у спадщині, від яких відмовились батьки померлого).

Отже, відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, також обґрунтовано виходив із того, що відповідачі є єдиними, крім позивача, спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 , які у встановлений законом строк прийняли спадщину.

Аргументи касаційної скарги про те, що судом не враховано ту обставину, що позивач та померлий ОСОБА_5 проживали без укладення шлюбу, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, який використовували для сплати коштів за кредитною угодою, а тому квартира є спільною сумісною власністю, колегія суддів відхиляє, адже як правильно вказував суд апеляційної інстанції, вимоги щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Аргументи касаційної скарги відносно того, що судами попередніх інстанцій не враховано правової позиції, що викладена у постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17 та у постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 509/1927/18 також не заслуговують на увагу, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи касаційної скарги спростовуються встановленими судами фактами і обставинами, а також змістом правильно застосованих до спірних правовідносин норм матеріального закону.

Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо клопотання про зупинення дії рішення суду

У червні 2022 року до суду надійшло клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Малика О. В. про зупинення дії рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2021 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 18 січня 2022 року до закінчення касаційного провадження у справі.

В обґрунтування клопотання представник заявника посилається на те, що в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває цивільна справа № 127/17355/20, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , про встановлення порядку користування жилим примушенням. Вказує, що позовні вимоги у вказаній справі є взаємопов`язаними з позовними вимогами у справі, яку переглядає Верховний Суд, на підставі чого просить зупинити дію оскаржених судових рішень.

Частиною першою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за заявою учасника або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Оскільки суд касаційної інстанції рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 18 січня 2022 року залишив без змін, тому у задоволенні клопотання слід відмовити.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , поданого її представником - ОСОБА_11 , про зупинення дії рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2021 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 18 січня 2022 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 18 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров