Справа № 465/3350/19 Головуючий у 1 інстанції: Величко О.В.
Провадження № 22-ц/811/331/22 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретарка: Назар Х.Б.,

представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова в складі судді Величка О.В. від 6 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Рікота» про встановлення факту припинення трудових відносин, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Франківського районного суду міста Львова від 06.12.2021 року по справі 465/3350/19 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Рікота» в повному обсязі та встановити факт припинення трудових відносин між ОСОБА_1 та Приватним підприємством «Рікота» 25.03.2019 р. на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України.

З рішенням не погоджується, вважає його незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що незважаючи на правильне встановлення судом обставин справи, судом було неправильно застосовано норму матеріального права. Незважаючи на те, що судом було встановлено факт звернення Позивача із заявою про звільнення із займаної посади за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, а отже, наявність правових підстав для припинення трудових відносин між Позивачем та Відповідачем через 2 календарних тижні після звернення з такою заявою, судом зроблено помилковий висновок про те, що необхідною умовою для реалізації прав Позивача на припинення трудових відносин у встановлений КЗпП строк, є попереднє оскарження рішення та наказу роботодавця про звільнення ОСОБА_1 , які були прийняті із значним порушенням строків. Звертає увагу суду на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції представник Відповідача не зміг пояснити, з яких причин рішення та наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади директора були прийняті через пів року після отримання заяви останнього. Жодних перешкод для звільнення Позивача з посади директора 25.03.2019 року не існувало, що не заперечується Відповідачем, і підтверджується також тим, що Відповідачем врешті було прийнято рішення та видано наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади директора за власним бажанням на підставі заяви останнього. Статутом ПП «Рікота» не передбачено жодних додаткових умов, дотримання яких необхідне для звільнення керівника підприємства. Відсутні будь-які додаткові вимоги, крім тих, які передбачені чинним законодавством про працю, і у внутрішній документації ПП «Рікота». Зазначене свідчить, що Позивачем було вчинено всі необхідні та залежні від нього дії для реалізації свого права на розірвання трудового договору і припинення трудових відносин з ПП «Рікота». Проте, внаслідок протиправної бездіяльності Відповідача формально трудові відносини між ним та Позивачем продовжувались протягом тривалого періоду часу, всупереч волі останнього, що за своєю суттю є примусовою працею. З огляду на зазначене вище, вважає, що Франківським районним судом міста Львова було прийняте незаконне та необґрунтоване рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог внаслідок неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання сторони не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі особи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та зважаючи на те, що інтереси позивача в судовому засіданні захищав представник, та від представника відповідача надійшло клопотання про слухання справи без участі представника відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів позовної заяви, заяви про зміну предмету позову, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, ст.16 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 21, 38 КЗпПта відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що що рішенням засновника ПП «Рікота» - ОСОБА_3 № 7 від 20.08.2010 року призначено на посаду директора ПП «Рікота» ОСОБА_1 . 08.03.2019 року ОСОБА_1 звернувся до генерального директора ПП «Рікота» ОСОБА_3 із заявою про звільнення за власним бажанням з 25.03.2019 року. 10.05.2019 року позивач звернувся до засновника ПП «Рікота» із вимогою про невідкладне прийняття рішення про звільнення позивача з посади директора починаючи з 25.03.2019 року. Рішенням засновника ПП «Рікота» - ОСОБА_3 № 18 від 17.09.2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади директора ПП «Рікота» за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України з 17.09.2019 року. Вказане також підтверджується наказом № 02/к від 17.09.2019 року. Суд прийшов до переконання про обрання позивачем неналежного способу захисту своїх цивільних прав, адже в судовому засіданні встановлено, що позивач погоджується з рішенням засновника ПП «Рікота» - ОСОБА_3 № 18 від 17.09.2019 року, яким ОСОБА_1 звільнено з посади директора ПП «Рікота». Разом із тим, позивач не погоджується саме з датою звільнення, вказуючи, що належною датою звільнення повинно бути не 17.09.2019 року, а 25.03.2019 року. Однак, вимоги про скасування (повністю або в частині) рішення засновника ПП «Рікота» - ОСОБА_3 № 18 від 17.09.2019 року та наказу № 02/к від 17.09.2019 року, згідно яких ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 17.09.2019 року, позивачем не заявлено, а тому, суд доходить переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог шляхом встановлення факту припинення трудових відносин, які припинені рішенням засновника ПП «Рікота» - ОСОБА_3 № 18 від 17.09.2019 року та наказом № 02/к від 17.09.2019 року, що є чинними та не оспорюються позивачем. Позовні вимоги про встановлення факту припинення трудових відносин, який полягає у встановленні конкретної дати звільнення позивача із займаної посади, за своєю суттю є похідними від позовних вимог про скасування повністю чи в частині рішення засновника ПП «Рікота» - ОСОБА_3 № 18 від 17.09.2019 року та наказу № 02/к від 17.09.2019 року про звільнення. Без оскарження позивачем вказаних рішення і наказу суд позбавлений можливості встановлювати юридичний факт, який стосується дати звільнення. Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції обставинам, що мають значення та вимогам закону не відповідають, обставини які суд вважав встановленими не доведені, а тому рішення підлягає скасуванню.

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача ПП «Рікота», в якому, з врахуванням заяви про зміну предмета позову просив: встановити факт припинення трудових відносин між ОСОБА_1 та Приватним підприємством «Рікота» 25.03.2019 р. на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України.

В обґрунтування заявленого позову зазначав, що ОСОБА_1 з 01.09.2010 р. перебуває на посаді директора Приватного підприємства «Рікота», що підтверджується рішенням засновника ПП «Рікота» про прийняття ОСОБА_1 на посаду директора ПП «Рікота» № 7 від 20 серпня 2010 р. та наказом ПП «Рікота» про прийняття ОСОБА_1 на посаду директора ПП «Рікота» № 45/к вiд 20 серпня 2010 р. Оскільки звільнення посадових осіб Дирекції, в тому числі позивача, як директора ПП «Рікота», належить до виключної компетенції засновника ПП «Рікота» - ОСОБА_3 , то 09.03.2019 р. позивач направив на адресу ПП «Рікота» заяву про звільнення за власним бажанням від 08.03.2019 року, що підтверджується фіскальним чеком ЛД ПАТ «Укрпошта» від 09.03.2019 р. Згідно з даними про відстеження відправлення на сайті «Укрпошти» заява була вручена адресату особисто 11.03.2019 року. Таким чином, з 25.03.2019 р. трудові відносини позивача з ПП «Рікота» припинено, повноваження директора фактично ним не виконуються. Оскільки відповідач не надав жодної відповіді на заяву позивача, то 10.05.2019 р. він надіслав вимогу на ім`я ОСОБА_3 та ПП «Рікота» про невідкладне прийняття рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади директора 25.03.2019 року та внесення відповідних змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, і попросив повідомити позивача про виконання вимог письмово, проте, жодної відповіді позивач так і не отримав. З огляду на наведене вище, внаслідок бездіяльності засновника ПП «Рікота» - ОСОБА_3 , що полягає в неприйнятті у встановленому законом порядку рішення про звільнення позивача з посади директора ПП «Рікота», порушуються його конституційні права та закріплені законодавством про працю трудові гарантії. Окрім цього, незважаючи на те, що з 25.03.2019 року повноваження директора ПП «Рікота» в позивача відсутні, станом на дату подання позову в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань досі зазначено інформацію, що ОСОБА_1 є керівником та підписантом ПП «Рікота».

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням засновника ПП «Рікота» ОСОБА_3 № 7 від 20.08.2010 року призначено на посаду директора ПП «Рікота» ОСОБА_1 .

Наказом генерального директора ПП «Рікота» №45/к від 20.08.2010 року, ОСОБА_4 прийнято на посаду директора ПП «Рікота» за сумісництвом з неповним робочим днем (2 год.) з 01 вересня 2010 року.

8.03.2019 року ОСОБА_1 звернувся до генерального директора ПП «Рікота» ОСОБА_3 із заявою про звільнення за власним бажанням з 25.03.2019 року.

10.05.2019 року позивач повторно звернувся до засновника ПП «Рікота» із вимогою про невідкладне прийняття рішення про звільнення позивача з посади директора починаючи з 25.03.2019 року.

Рішенням засновника ПП «Рікота» ОСОБА_3 № 18 від 17.09.2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади директора ПП «Рікота» за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 17.09.2019 року. Вказане, також, окремо здійснено і наказом № 02/к від 17.09.2019 року.

Згідно з частини другої статті 8 Конституції України передбачено, що звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян, на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

За змістом статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 грудня 2019 року у справі № 758/1861/18 (провадження № 61-49113св18) зазначено, що «встановлені у справі обставини, а саме: написання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням, ознайомлення із вказаною заявою усіх учасників товариства, ініціювання позивачем проведення позачергових загальних зборів із винесенням питання звільнення директора на порядок денний, передача печатки, документів уповноваженій особі, свідчать про те, що позивачем дотримана процедура звільнення із займаної посади директора товариства. Відповідно до трудового законодавства України, керівник товариства (директор), як будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган про таке звільнення письмово за два тижні. Разом з тим особливість звільнення директора полягає в тому, що воно відбувається за рішенням загальних зборів учасників товариства. У випадку відсутності рішення загальних зборів учасників товариства про звільнення керівника, зокрема через неможливість зібрати кворум для проведення загальних зборів, керівнику із метою захисту своїх прав надано можливість звернутися до суду із вимогою про визнання трудових відносин припиненими».

Відповідно до п. 9.1 Статуту ПП «Рікота», вищим органом управління підприємства є засновник.

Згідно підпункту 9.9.4 Статуту, до виключної компетенції засновника підприємства належить призначення та звільнення посадових осіб дирекції підприємства та ревізійної комісії, а також винесення рішень про притягнення до майнової та/або дисциплінарної відповідальності посадових осіб дирекції підприємства та ревізійної комісії.

Згідно пункту 9.12 Статуту, виконавчим органом підприємства є колегіальний орган дирекція, яка здійснює оперативне керівництво діяльністю підприємства.

Згідно п. 9.13 Статуту, дирекцію підприємства можуть складати наступні посадові особи: генеральний директор, директор, виконавчий директор, директор комерційний, директор-розпорядник, директор з маркетингу, директор з економіки, директор фінансовий, інші посадові особи, які призначаються засновником підприємства.

Встановлені у справі обставини, а саме: написання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням; надіслання такої генеральному директору ПП «Рікота»; звернення з вимогою до засновника ПП «Рікота» ОСОБА_3 про прийняття рішення про звільнення з посади директора з 25.03.2019 року, свідчать про те, що позивачем дотримана процедура звільнення із займаної посади директора підприємства.

Відповідно до трудового законодавства України, керівник товариства (директор), як будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган про таке звільнення письмово за два тижні.

Разом з тим особливість звільнення директора у даному випадку полягає в тому, що воно відбувається за рішенням засновника підприємства.

У випадку відсутності рішення засновника підприємства про звільнення керівника, керівнику із метою захисту свої прав надано можливість звернутися до суду із вимогою про визнання трудових відносин припиненими, про що йшлося вище у правовій позиції Верховного суду.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла до висновку про наявність правових підстав длявстановлення факту припинення трудових відносин між ОСОБА_1 та Приватним підприємством «Рікота» 25.03.2019 р. на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України.

Натомість, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог шляхом встановлення факту припинення трудових відносин, які припинені рішенням засновника ПП «Рікота» ОСОБА_3 № 18 від 17.09.2019 року та наказом № 02/к від 17.09.2019 року, що є чинними та не оспорюються позивачем, оскільки, вимоги про скасування (повністю або в частині) рішення засновника ПП «Рікота» - ОСОБА_3 № 18 від 17.09.2019 року та наказу № 02/к від 17.09.2019 року, згідно яких ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 17.09.2019 року, позивачем не заявлено.

Так, слід вказати про те, що, як встановлено вище, між сторонами 25.03.2019 року трудові відносини фактично припинилися, що додатково перевірено та підтверджено даним судовим рішенням, оскільки керівник підприємства вчинив всі передбачені законом дії щодо його звільнення, а засновник без будь-яких правових підстав такі відносини не припинив у передбачений законом спосіб та строк. Отже, прийняття наказу про звільнення позивача, майже через пів року після факту припинення трудових стосунків між сторонами фактично жодного правового значення не має та на трудові відносини, які фактично між сторонами на час його винесення були припинені, не впиває та впливати не може.

Крім цього, слід зважити і на позицію позивача, згідно якої, наказ про звільнення ним не оспорюється, оскільки правовий наслідок такого наказу його влаштовує, за винятком дати, з якої він був звільнений, що потребувало з`ясування та встановлення судовим рішенням, що і здійснено судом за його позовом.

Враховуючи вказане, апеляційну скаргу слідзадовольнити, визнавши її доводи обґрунтованими.

Рішення ж Франківського районного суду м. Львова від 6 грудня 2021 року слід скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов слід задовольнити та встановити факт, про який просить позивач.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 грудня 2021 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Рікота» про встановлення факту припинення трудових відносин задовольнити.

Встановити факт припинення трудових відносин між ОСОБА_1 та Приватним підприємством «Рікота» 25.03.2019 р. на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 05 липня 2022 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра