КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/78/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У червні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив: розірвати шлюб, зареєстрований між ним та відповідачем 29 жовтня 2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1748; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право особистої приватної власності на автомобіль Mitsubishi Pajero Wagon 3,2 AT Navi (опціон Е71, колір С06 , номер кузова НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 ) та на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; здійснити розподіл судових витрат.

В обгрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_2 зазначив, що з 29 жовтня 2011 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , від якого дітей у них немає. Сімейні відносини між сторонами не склались, подружні відносини припинені і на теперішній час вони є чужими людьми без почуття любові та поваги один до одного, тому фактично їх сім`я розпалась, шлюб існує тільки формально і зберегти його неможливо. 18 жовтня 2004 року ним придбано за договором купівлі-продажу квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . В рахунок майбутньої оплати у зв`язку з продажем зазначеної квартири було отримано завдаток у розмірі 721 000 грн та 21 листопада 2014 року відчужено квартиру за ціною 1 152 367 грн. На отримані в якості завдатку грошові кошти 20 листопада 2014 року він придбав автомобіль Mitsubishi Pajero Wagon 3,2 AT Navi за ціною 680 444 грн на підставі договору № 1411-07002 від 7 листопада 2014 року. Тобто вказаний транспортний засіб куплено за рахунок коштів, які належали йому особисто і отримані від продажу квартири, що була придбана до укладення шлюбу з відповідачем, а тому спірний автомобіль є його особистою приватною власністю. Також 20 грудня 2012 року ним отримано у дарунок від матері ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 2 100 000 грн для придбання квартири. В подальшому за договором купівлі-продажу від 26 грудня 2012 року він придбав квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , фактично сплативши за неї 2 077 400 грн. Оскільки джерелом набуття спірної квартири були кошти, одержані за договором дарування, то вищевказаний об`єкт нерухомості також є його особистою приватною власністю.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 вересня 2021 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 21 листопада 2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1748.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на автомобіль Mitsubishi Pajero Wagon 3,2 AT Navi (опціон Е71, колір С06 , номер кузова НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 ).

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 0).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 12 258 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач визнала позов в частині розірвання шлюбу, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а з урахуванням встановлених обставин того, що розлад у сім`ї сторін викликаний серйозними причинами і носить стійкий характер, який виключає відновлення колишніх сімейних відносин, то подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, у зв`язку з чим наявні підстави для розірвання шлюбу.

При вирішенні спору в частині поділу майна подружжя суд виходив з того, що під час шлюбу з відповідачем позивачем придбані квартира та автомобіль, проте за кошти, які належали йому особисто, а тому вказане майно є його особистою приватною власністю та не підлягає поділу. Отже, презумпція спільності права власності подружжя на майно позивачем спростована, натомість відповідачем не було надано доказів на підтвердження того, що джерелом придбання квартири і автомобіля є грошові кошти, які належали подружжю на праві спільної сумісної власності.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням в частині поділу майна подружжя, відповідач через представника - адвоката Каракая О.В. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в порядку поділу майна подружжя визнати за сторонами право власності по 1/2 частині спірної квартири, стягнути з позивача на її користь грошову компенсацію у розмірі 321 000 грн за 1/2 частку вартості спірного автомобіля, а право особистої власності на цей автомобіль визнати за позивачем.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 26 грудня 2012 року був укладений та посвідчений, в тому числі за нотаріальної згоди дружини покупця - ОСОБА_1 , про що зазначено у пункті 4.1. цього правочину, тому у доводах позивача наявні необґрунтовані розбіжності щодо придбання майна за особисті кошти, а не спільні кошти подружжя. Наданий позивачем та сприйнятий судом договір дарування грошей від 19 травня 2021 року не може бути належним доказом правовідносин, які мали місце у 2012 році, а договір дарування у вигляді розписки позивача від 20 грудня 2012 року про отримання в дарунок від матері грошей нотаріально не посвідчений та є нікчемним, відтак на момент набуття у власність квартири позивачем ніякого дарунку грошових коштів не відбувалось. Крім того, розписка про отримання коштів у дар складена без дотримання вимог закону та не може буди доказом правовідносин з дарування грошових коштів через її невідповідність вимогам закону, що відповідає висновкам, які викладені в постановах Верховного Суду у справі № 654/8663/16-ц та у справі № 359/2836/15-ц. Позивачем не надано доказів внесення плати за спірний автомобіль у відповідності до умов договору купівлі-продажу від 7 листопада 2014 року, а видаткова накладна від 20 листопада 2014 року згідно із Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в України» та Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті не відноситься до розрахункових документів. Надана позивачем на підтвердження його вимог розписка про отримання завдатку від 6 листопада 2014 року також не може бути належним підтвердженням будь-яких правовідносин з продажу квартири, адже така форма фіксації правовідносин суперечить вимогам закону. Судом не враховано обставини відсутності попереднього договору купівлі-продажу квартири позивача, підписаного покупцем квартири, та відсутності посилання на розписку у самому договорі купівлі-продажу квартири. Вищезазначене свідчить про відсутність у суду першої інстанції достатніх доказів для висновку про перебування у власності позивача суми коштів, отриманої від продажу квартири, так само як і самого факту отримання завдатку в порядку продажу квартири. Врахування як доказу власноруч складеної самим позивачем, як заінтересованою особою, розписки про отримання ним завдатку, є таким, що вочевидь не відповідає вимогам достатності доказів та не може бути сприйняте як підстава для відступлення від засад рівності часток подружжя.

Отже, за змістом апеляційної скарги відповідач оскаржує в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимог про поділ майна подружжя, а в іншій частині вирішених вимог позивача це судове рішення не оскаржується, тому відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Бейгул А.Г. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що 18 жовтня 2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири за реєстровим № 7308, відповідно до якого позивач набув право власності на трьохкімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 22-24, т. 1).

29 жовтня 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували у Відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві шлюб, актовий запис № 1748, від якого дітей у них немає (а.с. 21, т. 1).

6 листопада 2014 року позивач друкованим способом склав та підписав розписку, в якій зазначив, що отримав від ОСОБА_6 в якості завдатку грошову суму у розмірі 721 000 грн у рахунок майбутньої оплати за придбання квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та належить йому на праві особистої приватної власності. Факт отримання ним грошей означає, що він зобов`язується продати квартиру за ціною 1 152 367 грн (а.с. 29, т. 1).

7 листопада 2014 року між ТОВ «Ніко Центр Київ» та ОСОБА_2 укладено договір № 1411-07002, за умовами якого товариство зобов`язалося поставити та передати у власність позивача новий автомобіль марки Mitsubishi Pajero Wagon 3.2 AT Navi комплектації Е71, кольору С06, а останній в свою чергу зобов`язався прийняти товар та оплатити його на умовах цього договору. Загальна вартість товару за цим договором становила 680 544 грн, у тому числі ПДВ - 113 424 грн (а.с. 30-32, т. 1).

Суд установив, що оплата зазначеної суми позивачем підтверджується видатковою накладною № НЦ000674 від 20 листопада 2014 року (а.с. 33, т 1), а актом приймання-передачі № 141120-002 від 20 листопада 2014 року підтверджено прийняття позивачем автомобіля марки Mitsubishi Pajero Wagon 3.2 AT Navi опціон Е71, колір С06 , номер кузова НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 (а.с. 34, т. 1).

Згідно із нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири від 21 листопада 2014 року за реєстровим № 1682, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , позивач як продавець передав у власність покупця квартиру АДРЕСА_2 , а покупець прийняв цю квартиру та сплатив за неї ціну згідно з умовами, що визначені в цьому договорі, а саме 1 152 367 грн (а.с. 25-28, т. 1).

Як вбачається з матеріалів справи, 20 грудня 2012 року ОСОБА_2 також власноручно склав та підписав розписку, в якій вказав, що отримав в дарунок від своєї матері ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 2 100 000 грн для придбання ним в особисту власність чотирьохкімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 35, т. 1).

26 грудня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири за реєстровим № 6114, згідно з яким позивач набув право власності на чотирьохкімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 39-42, т. 1).

Згідно із витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 632207 від 20 лютого 2013 року на підставі вказаного вище правочину 31 січня 2013 року спірна квартира була зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_2 Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві (а.с. 43-45, т. 1).

Відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування грошей від 19 травня 2021 року за реєстровим № 144 ОСОБА_3 передала 20 грудня 2012 року безоплатно у власність ОСОБА_2 , а останній прийняв у власність гроші в сумі 2 100 000 грн для придбання в особисту власність чотирьохкімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 36-38, т. 1).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в частиніподілу майна подружжя шляхом визнання спірного майна особистою приватною власністю позивача, суд першої інстанції виходив з того, що отримання позивачем завдатку в рахунок майбутньої оплати у зв`язку з продажем квартири та подальше набуття автомобіля, отримання грошових коштів за договором дарування від матері з метою придбання квартири свідчить про те, що джерелом набуття спірного майна не були спільні кошти подружжя сторін, а придбання автомобіля та квартири сталося за рахунок особистих коштів, які належали позивачу на праві особистої приватної власності.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення міститься й у частині третій статті 368 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Відповідний правовий висновок викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18).

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього, майно, зареєстровано лише за одним з подружжя.

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Ураховуючи вимоги статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 77, 78, 80 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як свідчать матеріали справи, позивач на підтвердження своїх доводів про придбання спірного автомобіля марки Mitsubishi Pajero Wagon 3,2 AT Navi за рахунок коштів, які належали йому особисто і отримані від продажу квартири, що була придбана ним до укладення шлюбу з відповідачем, послався на розписку від 6 листопада 2014 року про отримання завдатку, договір купівлі-продажу транспортного засобу від 7 листопада 2014 року, видаткову накладну від 20 листопада 2014 року, акт приймання-передачі автомобіля від 20 листопада 2014 року та договір купівлі-продажу квартири від 21 листопада 2014 року.

За змістом розписки ОСОБА_2 від 6 листопада 2014 року, яка складена в простій письмовій формі, позивач отримав від ОСОБА_6 в якості завдатку грошову суму у розмірі 721 000 грн у рахунок майбутньої оплати за придбання належної йому на праві особистої приватної власності квартири, а договір купівлі-продажу він зобов`язався укласти не пізніше 24 листопада 2014 року.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання.

За положеннями статей 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.

Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Оскільки попередній договір, його учасниками укладається з метою забезпечення укладання у майбутньому договору купівлі-продажу нерухомого майна, то за правилами статті 635 ЦК України цей договір підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Схожий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 13 лютого 2013 року в справі № 6-176цс12, від 25 вересня 2012 року в справі № 6-82цс13 та підтриманий Верховним Судом, зокрема, у постановах від 27 травня 2020 року в справі № 757/76875/17-ц, від 30 жовтня 2019 року в справі № 523/15764/16-ц, від 30 січня 2019 року в справі № 461/5297/16-ц, від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18, від 13 січня 2021 року у справі № 686/6823/14.

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Частиною першою статті 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Суд першої інстанції не врахував, що внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце в разі наявності дійсного зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу чи іншого правочину.

Однак, нотаріально посвідчена угода про сплату завдатку між позивачем та покупцем квартири не укладалася, а існує лише розписка від 6 листопада 2014 рокупро отримання коштів, підписана тільки ОСОБА_2 , у зв`язку з чим в районного суду не було обґрунтованих підстав брати її до уваги в якості належного підтвердженняпридбання останнім спірного транспортного засобу 7 листопада 2014 року за рахунок коштів, отриманих від продажу власної квартири, що фактично відбулося 21 листопада 2014 року.

Складена друкованим способом та підписана позивачем розписка фактично містить умови попереднього договору купівлі-продажу квартири, а тому вона підлягала нотаріальному посвідченню, чого вчинено не було, оскільки попередній договір відповідно до вимог закону укладається у формі, встановленого для основного договору, а договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

При цьому у самому нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу квартири від 21 листопада 2014 року, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , відсутні жодні посилання на зазначену розписку та/або на проведення розрахунків за попередньою домовленістю.

З наведених вище підстав колегія суддів приймає до уваги аргументи апеляційної скарги відповідача про те, що надана позивачем розписка від 6 листопада 2014 року не може бути належним підтвердженням будь-яких правовідносин з продажу квартири АДРЕСА_2 до придбання позивачем спірного автомобіля, оскільки такий зміст і форма фіксації правовідносин суперечить вимогам законодавства та не відповідає обставинами справи.

Суд першої інстанції в рішенні також послався на видаткову накладну № НЦ000674 від 20 листопада 2014 року як на підтвердження здійснення позивачем оплати за постановлений і переданий йому новийавтомобіль марки Mitsubishi Pajero Wagon 3.2 AT Navi відповідно до умов договору № 1411-07002 від 7 листопада 2014 року.

Разом з тим, вказана видаткова накладна ТОВ «Ніко Центр Київ», видана ОСОБА_2 , вважається документом первинного обліку та не є розрахунковим документом в розумінні статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», статей 2, 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (постанова Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 761/5898/17-ц (провадження № 61-36665св18)).

Крім того, видаткова накладна не містить відмітки про проведення банківської операції або ж будь-яких відомостей щодо дати сплати грошових коштів в сумі 680 544 грн за спірний автомобіль у встановлені терміни, як це було передбачено умовами договору купівлі-продажу транспортного засобу № 1411-07002 від 7 листопада 2014 року.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції неправильно визначився з характером спірних правовідносин, належним чином не дослідив наявні у справі докази і не надав їм належну правову оцінку, внаслідок чого дійшов безпідставного висновку про те, що спірний автомобіль Mitsubishi Pajero Wagon 3,2 AT Navi був набутий у власність ОСОБА_2 за рахунок коштів, отриманих в результаті відчуження належної йому квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та придбана до укладення шлюбу з ОСОБА_1 , а тому транспортний засіб є особистою приватною власністю позивача.

Заявляючи позовну вимогу про визнання права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , позивач вказав, що джерелом набуття цього об`єкту нерухомості за договором купівлі-продажу від 26 грудня 2012 рокубули кошти в сумі 2 077 400 грн, одержані від матері за договором дарування від 20 грудня 2012 року у формі розписки.

Так, згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною першою статті 718 ЦК України визначено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Згідно з частиною п`ятою статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини другої статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина першої статті 220 ЦК України).

При вирішенні спору судом першої інстанції необґрунтовано взято до уваги посилання позивача про отримання ним для придбання спірної квартири грошових коштів у розмірі 2 100 000 грн від своєї матері ОСОБА_3 за договором дарування, оскільки зазначений договір дарування валютних цінностей у формі розписки є нікчемним в силу прямої вказівки закону з огляду на те, що є нотаріально не посвідченим.

У постановах Верховного Суду від 9 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) та від 10 листопада 2021 року у справі № 740/3852/19 (провадження № 61-7745св21) зазначено, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним»».

Отже, нікчемний правочин є недійним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Зокрема, такі умови (обставини), які свідчать про недійсність правочину (нікчемність), встановлені нормами ЦК України або інших нормативно-правовими актами.

Крім того, розписка про отримання коштів у дар складена без дотримання вимог закону та не може буди доказом правовідносин з дарування грошових коштів через її невідповідність вимогам закону, що відповідає висновкам, які наведені в постановах Верховного Суду у справі № 654/8663/16-ц та у справі № 359/2836/15-ц.

Таким чином договір дарування, на який посилається ОСОБА_2 як на підставу своїх вимог, є нікчемним з моменту його вчинення, а тому не є підставою виникнення будь-яких прав та обов`язків сторін договору та інших осіб.

Позивач не надав нотаріально посвідченого договору дарування грошових коштів, датованого до укладення договору купівлі продажу спірної квартири від 26 грудня 2012 року, та не заявляв вимоги про визнання правочину, укладеного між ним та його матір`ю дійсним та/або удаваним, а отже висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав вважати грошові кошти, за які було набуто нерухоме майно, є особистою приватною власністю ОСОБА_2 неправильний.

Посилання позивача на нотаріально посвідчений договір дарування грошей від 19 травня 2021 року, за яким ОСОБА_3 передала йому 20 грудня 2012 року у власність кошти в сумі 2 100 000 грн для придбання в особисту власність квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не може бути належним доказом правовідносин, які мали місце у грудні 2012 року, тоді як за положеннями статей 717, 723 ЦК України договір дарування може фіксувати факт передачі дарунку на момент його укладання або в майбутньому у випадку досягнення згоди щодо всіх істотних умов щодо подальшої передачі майна у власність обдарованого, утім не факт передачі грошей дев`ятирічної давності.

Також суд першої інстанції не врахував, що спірна квартира була набута відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем на підставі відплатного правочину і не дослідив зміст самого договору купівлі-продажу квартири від 26 грудня 2012 року, у пункті 4.1. якого зазначено, що цей договір посвідчено за згодою дружини покупця ОСОБА_1 , котра висловлена письмово та нотаріально посвідчена 28 листопада 2012 року приватним нотаріусом КМНО Чорнолог Л.В. за реєстровим № 3191 (що відповідає вимогам статті 65 Сімейного кодексу України) (а.с. 40, т. 1).

Відповідно до частин третьої-п`ятої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні.

У даному випадку в договорі купівлі-продажу квартири вказано, що позивач як покупець укладав цей договір за згодою своєї дружини - відповідача у справі, яка засвідчена приватним нотаріусом. При нотаріальному посвідченні договору позивач нотаріусу не повідомляв, що купує квартиру як особисту приватну власність, не просив визначити статус вказаного майна у договорі, останній не містить жодних застережень. Фактично сторонам договору роз`яснено зміст статті 65 СК України.

Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто, ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Відомостями, які містяться у вказаному вище договорі, підтверджується, що спірне нерухоме майно придбано за кошти, які є спільною сумісною власністю подружжя, проте заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Під час укладення договору купівлі-продажу квартири позивач не заперечував щодо обставин, викладених в заяві його дружини, зокрема, що нерухомість придбавається за її згоди в інтересах сім`ї, тобто буде об`єктом спільної сумісної власності подружжя як така, що набувається ними під час шлюбу.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

За таких обставин, висновок місцевого суду про фактичне спростування ОСОБА_2 презумпції права спільної сумісної власності подружжя не відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, спірна квартира є набутою сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі за наявності відповідної згоди іншого із подружжя, тому колегія суддів визнає, що це нерухоме майно не підлягає визнанню об`єктом права особистої приватної власності позивача, в тому числі внаслідок недоведеності обставин, на які він посилався в обґрунтування своїх вимог, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження того, що джерелом набуття цього помешкання були його особисті грошові кошти, подаровані матір`ю, не надано.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжяне відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для правильного спору, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі відповідач просила скасувати оскаржуване судове рішення в частині поділу майна подружжя та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в порядку поділу майна подружжя визнати за сторонами право власності по 1/2 частині спірної квартири, а також стягнути з позивача на її користь грошову компенсацію у розмірі 321 000 грн за 1/2 частку вартості спірного автомобіля, утім вказані позовні вимоги сторін, в тому числі й ОСОБА_1 у зустрічному порядку на підставі відповідних норм сімейного законодавства в суді першої інстанції не пред`являлися та не були предметом судового розгляду, а за правилом частини шостої статті 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного та у відповідності до вимог статті 382 ЦПК України з позивача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем у вказаній справі, а саме 10 215 грнсплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 вересня 2021 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 215 грн (десять тисяч двісті п`ятнадцять гривень) сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко