Провадження № 2/369/460/22
20.06.2022 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді: Волчко А.Я.,
при секретарі Миголь А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку, -
20 серпня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просить усунути їй перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 з будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтувала тим, що після розірвання шлюбу 07.10.2015 відповідач залишився проживати в будинку, проте систематично вчиняє п`яні дебоші та сварки, що і стало причиною розірвання шлюбу. Що сильно вливає на позивача та неповнолітнього сина ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ). А також чинить їй перешкоди в користуванні квартирою, внаслідок чого між сторонами виникли вкрай неприязні відносини. Позивачка повністю утримує квартиру, сплачує комунальні платежі.
Враховуючи вищевикладене просила позов задовольнити та усунути їй перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 з будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
15.09.2020 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено розглядати в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 07.04.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивач в судове засідання не з`явилась, натомість до суду, подано заява про розгляд справи без участі позивача, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.
Відповідач - відзиву на позов не подав, в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.
У зв`язку з відсутністю заперечення позивача, суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. ст. 280-281 ЦПК України.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав.
Судом встановлено, що 01.10.2005 року між сторонами по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_3 , який на момент розгляду справи є неповнолітнім.
Спірний будинок належить позивачу на праві особистої приватної власності (договором дарування), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.12.2018.
17.12.2018 вказаний договір був зареєстрований у встановленому законом порядку Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №29485613 від 17.12.2018 року, житловий будинок загальною площею 133.7 кв. м, житловою площею 79.8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності, ОСОБА_1 на підставі договору дарування серії та номер 1809, виданий 17.12.2018 року, приватним нотаріусом нотаріального округу Київської області /а. с. 26/.
Отже, позивач по справі ОСОБА_1 являється одноосібним власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки виданій Виконавчим комітетом Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 15.09.2020 року за вказаною вище адресою зареєстровані та проживають ОСОБА_1 - позивач та ОСОБА_3 - син позивачки.
З копії паспорта відповідача вбачається, що останній прописаний за адресою АДРЕСА_2 .
Як вбачається із матеріалів справи, що 07.10.2015 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі №369/7457/15-ц яке набрало законної сили 19.10.2015 року, шлюб між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 розірвано. В мотивувальній частині рішення суду зазначено, що спільне життя у подружжя не склалося, оскільки у сторін по справі різні погляди на сімейні відносини та сімейні обов`язки, внаслідок чого виникають непорозуміння і сварки, що призвело до втрати любові та поваги один до одного, шлюб фактично перестав існувати, носить формальний характер.
Після розірвання шлюбу сторони не укладали ніяких договорів, предметом яких є проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі.
Докази того, що відповідач має інше житло, в матеріалах справи відсутні.
Протягом 2018-2020 років між сторонами часто виникали конфлікти на побутовому рівні, щодо яких ОСОБА_1 неодноразово зверталася до правоохоронних органів.
27 вересня 2018 року близько 8 години ранку перебуваючи в нетверезому стані відповідач прямуючи на роботу на скутері був затриманий поліцією, про що складений протокол про адміністративне правопорушення серія ОБ №200461.
09 січня 2020 року відповідач перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, вчинив дебош по відношенню до матері позивачки - ОСОБА_4 , про що був складений протокол про адміністративне правопорушення серія ГР №212302.
Спір з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжям, одному з яких належить на праві особистої приватної власності квартира в цілому, а інший з подружжя продовжує користуватися нею після розірвання шлюбу та припинення сімейних відносин.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.
Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Згідно ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР (далі за текстом - ЖК Української РСР) ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Відповідно до вимог ст. 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Частинами першою та другою статті 116 ЖК Української РСР визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.
Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).
Згідно частини першої статті 116 Житлового кодексу Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
З аналізу вказаної норми можна зробити висновок про те, що для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, тощо.
Систематичність порушення правил співжиття визначається, виходячи з кількісного показника протягом необмеженого проміжку часу. Такий висновок зробив ВС в постанові від 22 січня 2020 року у справі N 679/1657/18. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними.
Верховним Судом також зазначено про необхідність враховувати та належним чином перевіряти доводи позивача про систематичне порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку. Крім того, для правильного вирішення справи суди повинні встановити, що попередні заходи запобігання виявились безрезультатними.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі N 447/455/17 (провадження N 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.
Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі N 569/4373/16-ц (провадження N 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Вирішуючи спір про виселення відповідача, суд також бере до уваги висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 03 вересня 2020 року у справі Левчук проти України.
У даному рішенні ЄСПЛ зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому.
Наявні у розглядуваній справі докази свідчать про те, що упродовж тривалого часу колишній чоловік позивачки порушення правила співжиття що підтверджується складеною постановою поліції.
Така поведінка відповідача завдає перешкоди позивачу в користуванні житловим приміщенням, а також завдає шкоди здоров`ю позивача. Притягнення відповідача до адміністративної відповідальності не сприяло вихованню останнього в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень. Оцінюючи ситуацію в цілому, суд вбачає потенційний ризик домашнього насильства також і у майбутньому, якщо сторони продовжуватимуть жити під одним дахом.
Витрати з утримання квартири несе позивач, спільного побуту сторони не ведуть. Добровільно звільнити житло, яке належить позивачу на праві власності, відповідач не бажає.
Згідно із ст. 317 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, та відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Звертаючись до суду із позовними вимогами про виселення відповідача позивачка посилається на те, що відповідач систематично вчиняє сварки з нею, зловживає спиртними напоями, ображає їх нецензурною лайкою та порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання з відповідачем в одному будинку, а заходи запобігання виявились безрезультатними. З наведених обставин в діях відповідача вбачається систематичне порушенням правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання виявились безрезультатними, у зв`язку з чим ОСОБА_2 слід примусово виселити із вказаного житла.
З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, так як право позивача на її особисту недоторканість має пріоритет перед правом відповідача на житло. При прийнятті рішення судом враховується, що виселення є найбільш крайнім заходом втручання у права людини, однак застосування такого заходу може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших осіб.
Керуючись статтями 10, 12, 13, 80, 81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку - задовольнити.
Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні будинком АДРЕСА_1 .
Виселити ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 .
Інформація про позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .
Інформація про відповідача: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_2 , ІПН: НОМЕР_3 , адреса фактичного проживання АДРЕСА_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуто Києво-Святошинським районним судом Київської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено удень його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя: А.Я. Волчко