Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.06.2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого судді Бедьо В.І.

за участю секретаря судових засідань Пазяк С.М.

за участі представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Ліуш Б.Б.

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом адвоката Колотухи Івана Олексійовича в інтересах ОСОБА_2 до Головного управління ДПС у Закарпатській області про стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Колотуха І.О. звернувся до суду в інтересах ОСОБА_2 з вищезазначеним позовом, який обґрунтовує наступним.

Листом від 06.04.2021 року відповідач повідомив, що ОСОБА_2 нараховано борг зі сплати єдиного внеску в сумі 16 344, 43 грн. за 2019 та 2020 роки. Вказані дії відповідача позивач вважав протиправними, що слугувало підставою для їх оскарження в судовому порядку.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.10.2019 року по справі № 260/616/19 , яке набуло законної сили 28.11. 2019 року задоволено позов ОСОБА_2 , визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 07.11. 2018 року № Ф-3228-50.

Всупереч вказаного рішення відповідач також нарахував борг до ЄСВ за період, що був наступним після рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.10.2019 року по справі № 260/616/19.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 07.06.2021 року по справі № 260/1380/21 задоволено позов ОСОБА_2 , визнано протиправними дії відповідача щодо нарахування ОСОБА_2 заборгованості зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 16 344, 43 грн., в тому числі : за 2019 7849, 13 грн., за 2020 рік 8495,30 грн.

Позивач переконаний, що такими діями, що спрямовані на безпідставне не його думку заволодіння коштами позивача всупереч рішення Закарпатського окружного адміністративного суду, неповернення позивачу безпідставно стягнутих коштів по вимозі, яка в подальшому скасована судом, відповідач завдав ОСОБА_2 моральної шкоди, яку останній оцінює у сумі 10000 грн.

ОСОБА_2 зазначає, що є поважним, авторитетним вченим, доктором історичних наук, працює в УЖНУ, однак через вказані вище обставини повинен був відволікатись від наукового та викладацького процесу, займатись справами з податковою, звертатися до адвоката, брати участь в судових процесах, доводячи що він є добросовісним платником податків.

Також позивач пояснює, що через непрофесійні дії податкової, яка не уточнила адресу проживання позивача, він був позбавлений можливості вчасно реагувати на податкове повідомлення, як наслідок - стягнення коштів на рахунок ДВС відбувалось через бухгалтерію УжНУ, а ОСОБА_2 мусив виправдовуватись перед колегами, що він є чесним платником податків.

Всі ці обставини негативно виплинули на моральний стан позивача, завдали йому надмірних душевних хвилювань.

Відтак позивач вважає, що неправомірна поведінка відповідача, причинно-наслідковий зв`язок та вина відповідача доведені рішеннями судів і з цих підстав ставить до суду вимогу про стягнення з Головного управління ДПС у Закарпатській області на його користь моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 14.02.2022 року відкрито провадження у справі та визначено порядок розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених у змісті позовної заяви.

Представник відповідач заперечив проти задоволення позовної заяви з мотивів, вказаних у відзиві на позов від 15.04.2022 року. Свою правову позицію обґрунтовує тим, що зазначені відповідачем судові рішення виконані відповідачем, позивачу зменшено нарахування сум з єдиного внеску. Сторона відповідача вважає, що позивачем не надано жодних доказів про завдання йому відповідачем морально шкоди, шкоди здоров`ю чи інших втрат немайнового характеру, з яких можна встановити характер та обсяг моральних страждань, не наведено жодних обґрунтувань грошової оцінки такої шкоди та розрахунків її розміру.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, вивчивши зміст позовної заяви, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні фактичні дані та відповідні правовідносини.

07 листопада 2018 року ГУ ДФС у Закарпатській області, на підставі даних інформаційної системи органів доходів і зборів, винесено вимогу № Ф-3228-50 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 15 819,54 грн.

Відповідно до вказаної вимоги та облікової картки станом на 31 жовтня 2018 року заборгованість ОСОБА_2 зі сплати єдиного внеску становить 15 819,54 грн.

Не погоджуючись з вказаною вимогою ОСОБА_2 оскаржив її до суду.

Згідно матеріалів справи, підставою для винесення оскарженої вимоги став висновок відповідача про порушення позивачем свого обов`язку як фізичної - особи підприємця щодо сплати єдиного соціального внеску за період з 01.01.2017 по 31.10.2018 в сумі 15 819,54 грн.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформованого Ужгородською районною державною адміністрацією Закарпатської області, відомостей про реєстрацію ОСОБА_2 в якості фізичної особи-підприємця не знайдено.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.10.2019 року по справі № 260/616/19 визнати протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 07 листопада 2018 року Головного управління ДФС у Закарпатській області № Ф-3228-50 про сплату боргу в розмірі 15819,54 грн. (п`ятнадцять тисяч вісімсот дев`ятнадцять грн. 54 коп.) та стягнуто із Головного управління ДФС у Закарпатській області (код ЄДРПОУ - 39393632, місцезнаходження: 88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Волошина, 52) на користь фізичної особи ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань 768, 40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень, 40 коп.) судових витрат.

Вказане рішення набуло законної сили 28.11.2019.

Зі змісту судового рішення вбачається що підставою для задоволення позову зазначено відсутність доказів на підтвердження здійснення позивачем підприємницької діяльності, не включенням його до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, враховуючи, що позивач не є платником єдиного соціального внеску в розумінні статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", і у такого відсутній обов`язок щодо сплати єдиного соціального внеску як фізичною особою-підприємцем.

Також судом встановлено, що 31.03.2021 року представник позивача звернувся до Головного управління ДПС у Закарпатській області із запитом стосовно надання інформації відносно ОСОБА_3 щодо наявності заборгованості та повернення останньому коштів з єдиного внеску, за результатами розгляду якого відповідач листом від 06.04.2021 року № 5159/6/07-16-13-02-09 повідомив наступне. Станом на 05.04.2021 р. за даними інформаційно-телекомунікаційних систем ДПС по інтегрованій картці платника податків (код класифікації доходів бюджету 71040000 (для фізичних осіб підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність) за ОСОБА_3 рахується заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 16 344,43 грн. в тому числі: за 2019 рік 7 849,13 грн., за 2020 рік 8 495,30 грн.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 07.06.2021 року по справі № 260/1380/21 задоволено позов ОСОБА_2 , визнано протиправними дії відповідача щодо нарахування ОСОБА_2 заборгованості зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 16 344, 43 грн., в тому числі : за 2019 7849, 13 грн., за 2020 рік 8495,30 грн.

Вказане судове рішення набрало закононної сили 09.08.2021 року.

Підставою відмови у вказаному рішення зазначено те, що відповідачем не доведено правомірності нарахування ОСОБА_2 єдиного соціального внеску в розмірі 16344,43 грн.

Відповідно положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У лютому 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому зазначає, що неправомірна поведінка відповідача, причинно-наслідковий зв`язок та вина відповідача доведені рішеннями судів і з цих підстав ставить до суду вимогу про стягнення з Головного управління ДПС у Закарпатській області на його користь моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Таким чином позивач вважає, що дії відповідача призвели до необхідності захищати свої права в суді, звертатись за допомогою до адвоката, відволікатись від наукової діяльності та відповідно переживати безпідставні моральні хвилювання.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми права, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відшкодування шкоди є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, застосування якого можливе за наявності наявність усіх його елементів: протиправна поведінка; шкода, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина або незалежно від вини у випадках, передбачених ст.ст.1173, 1174 ЦК України.

Таким чином, суд вважає за необхідне при розгляді даної справи керуватися ст. 1173 ЦК України, відповідно до положень якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статті 1173 і 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, ці норми не заперечують обов`язкової наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про відшкодування шкоди.

З урахуванням положень п. 10 ч. 2 ст. 16, статей 21, 1173, 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади чи посадової особи до відповідальності у виді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу чи посадової особи, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Необхідність довести наявності цих умов покладено на позивача, який звернувся до суду з відповідним позовом.

Так, в даному конкретному випадкурішеннями адміністративного суду встановлено, що дії відповідача до позивача були протиправними.

Згідно положень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Загальні підходи по відшкодуванню моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року (справа № 464/3789/17), в якій суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52).

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 (справа № 464/3789/17).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Проаналізувавши всі фактичні обставини справи суд погоджується з доводами позивача, що дії відповідача, які адміністративним судом визнані неправомірними, могли негативно вплинути на емоційний стан позивача, адже йому довелося в судовому порядку відстоювати свої законні права.

Разом з тим судом встановлено, що надані стороною позивача письмові докази фактично підтверджують виключно факт оскарження позивачем дій відповідача та рішення судів, що були винесені на користь ОСОБА_2 .

Надавши оцінку доводам позивача щодо наявності в діях відповідачанеправомірних дій, що призвели до приниження його честі та гідності, порушенні нормальних життєвих зв`язків тощо, суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Жодних інших доказів того, що необхідність оскаржувати рішення суб`єкта владних повноважень призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків, вплинули на його становище на роботі та вдома, призвели до певних матеріальних втрат тощо матеріали справи не містять.

За таких обставин вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у сумі 10 000 грн . з тих підстав, що внаслідок доведення неправомірності прийнятих рішень у позивача були душевні страждання, втрати нормальних життєвих зв`язків, вважає надмірними та непропорційними.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що не зважаючи на те, що позивачем доведено факт протиправних дій (рішень) відповідача, які спонукали позивача звертатись за судовим захистом, однак не надано жодного доказу на підтвердження завдання йому моральної шкоди, яка б мала мінімальні фізичні або психологічні наслідки.

За таких обставин суд приходить до переконання, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з їх недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 21-23, 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 178, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ :

У задоволенні позовної заяви адвоката Колотухи Івана Олексійовича в інтересах ОСОБА_2 до Головного управління ДПС у Закарпатській області про стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 24.06.2022 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду: В.І.Бедьо