Справа № 147/699/21
Провадження № 2/147/30/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2022 року смт.Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Натальчук О.А.,

із секретарем Свистун А.П.,

за участю:

представника позивача, адвоката Головенка Є.В.,

представника відповідача, адвоката Дудіна Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні Тростянецького районного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що 02 травня 2021 року в мережі Інтернет на загальнодоступній сторінці сайту «Fасеbоок» ОСОБА_3 було опубліковано допис наступного змісту: «Дорогі друзі! Насамперед хочу всіх привітати з світлим i великим святом Пасхи! Але сьогодні комусь нейметься...На ФБ була опублікована сьогодні на мене неправдива iнформацiя, наклеп. I цим уже займається кіберполіція. Всiм бажаю мати гарний сусідів, а не таких як маю я: ОСОБА_4 , які ошукали багато людей в різних районах нашої областi. 3i мною вони хотять звести рахунки, так як я прохожу свідком по їхній кримінальній справі i вони не можуть на мене вплинути. Тому роблять свої темні справа в такий спосіб. Всiм добра.» Автор статті, зазначаючи про опубліковану в мережi щодо неї неправдиву інформацію безпідставно почала ганьбити позивача та його сім`ю. Висловлюючись про ОСОБА_1 , ОСОБА_5 зазначає, що він разом з ОСОБА_6 , начебто ошукали багатьох людей в різних районах Вінницької областi.

Позивач зазначає, що даними діями відповідач завдала йому значної моральної шкоди через поширення недостовірної інформації, яка порушує право на повагу його честі, гідності та недоторканості ділової репутації, у зв`язку з чим вимушений звертатись до суду з метою захисту своїх прав. З наведеного слідує, що відповідач ОСОБА_2 привселюдно стверджує, що позивачем фактично проводяться шахрайські дії, з метою обману великої кількості людей. Стверджує, що розповсюджена відповідачкою інформація є недостовірною, її поширення ганьбить честь, гідність та ділову репутацію, скільки жодних дій, про які стверджує ОСОБА_7 ні він, ні ОСОБА_8 не вчиняли.

Застосовуючи обман, відповідачка намагалась переконати значну кількість громадян в тому, що позивач порушує закон, шляхом вчинення шахрайських дій, обманює людей в різних районах. Наслідком опублікування статті в мережі Інтернет стало те, що люди, з яким ОСОБА_1 зустрічався, а також односельчани цікавляться його реакцією на статтю, перепитують, що мається на увазі, а також цікавляться чи буде він опубліковувати відповідь автору.

Дані дії призвели до того, що позивач має виправдовуватись за те, чого ніколи не робив. Його честь, гідність та ділова репутація нахабно порушується сторонньою особою, яка не має жодного відношення ні до нього особисто, ні до його діяльності, що заподіяло і продовжує заподіювати непоправної моральної шкоди, яка виражається в глибоких стражданнях та переживаннях. Внаслідок протиправних дій відповідачки, ОСОБА_1 зазнає моральних переживань, які спричинили негативні зміни у його житті: негативні переживання, тривога, переживання психологічного дискомфорту, емоційна напруга.

Враховуючи вищевикладене просив визнати недостовірною та такою, що ганьбить його честь, гідність, ділову репутацію та зобов`язати відповідача у такий же спосіб, у який вона була поширена, спростувати недостовірну, таку що ганьбить його честь, гідність, ділову репутацію інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 , яка була розміщена 02.05.2021 р. в мережі Інтернет на сайті «Facebook», шляхом спростування на сайті. Також просив стягнути з відповідачки на його користь моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 100000,00 грн. та стягнути усі понесені та документально підтверджені судові витрати.

Ухвалою судді від 26.07.2021 р. дану цивільну справу прийнято до свого провадження суддею Мудрак А.М. та призначено до підготовчого засідання.

06.09.2021 р. задоволено заяву про самовідвід головуючого судді Мудрак А.М. у розгляді цивільної справи №147/699/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.09.2021 справу передано на розгляд судді Натальчук О.А., у зв`язку із чим справу слід прийняти до свого провадження.

Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 07.09.2021 р. позовну заяву прийнято до свого провадження суддею Натальчук О.А. та призначено підготовче засідання.

29.09.2021 р. та 30.09.2021 р. від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с.33, 34, 44-48), в якому зазначено, що сторона відповідача категорично заперечують проти позову, позовні вимоги не визнають повністю та просять відмовити в задоволенні позову повністю, оскільки на підтвердження заявлених вимог позивачем надано роздруківку інтернет-сторінки, з якої вбачається лише публікація на інтернет-сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» із певним текстом. Долучені на сторінці формату А4 копія інтернет-сторінки з викладеним на ній текстом, що є у вільному доступі, не є доказами в розумінні статей 76, 77, 78, 79 ЦПК України, так як найперше не є достовірними даними з яких можна встановити дійсні обставини, не є офіційними документами, достовірність інформації на зробленому фото не підтверджена. Отже, не є письмовим і електронним доказом, і не є доказом розміщення публікації в інтернет мережі саме відповідачем. Публікація тексту на сторінці формату А 4 сама по собі не є доказом причетності саме відповідача до її висвітлення. Позивачем не надано доказів того, що саме відповідач є автором публікацій, та не надано доказів на підтвердження того, що саме ОСОБА_2 є належним відповідачем по даній справі. Стосовно актуальних на даний час порушень права на повагу до честі та гідності в соціальних мережах вказує, що тут наявні вагомі перешкоди, що можуть завадити повноцінному юридичному захисту, тому що часто зміст даних повідомлень включає оціночні судження та критику, що є відображенням думок автора, які не мали на меті принизити певну особу. За таких умов здається нереальним визначити обґрунтований розмір завданої моральної шкоди фізичній особі, тому що немає можливості визначити кількість осіб, що, були ознайомлені з даною інформацією, справжнього автора, оскільки непоодинокими є випадки створення сторінок під чужим ім`ям. Також зазначив, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту. Якщо доступ до сайта є вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Окрім того, доменне ім`я «facebook/com» не відносяться до українського сегмента Інтернет. Адреса «facebook» не належать до адресного простору українського сегмента мережі Інтернет, адміністрування цих доменних імен в Україні не здійснюється. На думку відповідача, надані позивачем докази, не є достатніми, щоб однозначно та беззаперечно встановити факт належності сторінки у соціальній мережі «Facebook» ОСОБА_2 , оскільки будь-яка особа може зареєструватись під будь-яким ім`ям та поширювати інформацію на свій розсуд. Матеріали справи не містять інших даних, що саме відповідач поширював спірну інформацію щодо позивача. Сам факт наявності спірної інформації без встановлення її автора належними та допустимими доказами, не може вважатись поширенням відповідачем відомостей, які порочать честь, гідність та репутацію позивача. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_9 та стягнути з останнього на користь відповідача 20000 грн. понесених судових витрат.

Ухвалою суду від 18.11.2021 р. закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті.

23.02.2022 р. визнано обов`язковою явку відповідача ОСОБА_2 для участі у судовому засіданні.

Позивач в судове засідання не з`явився, представник позивача підтримав позовні вимоги ОСОБА_1 та просив їх задовольнити. Додатково зазначив, що позивач проживає в одному селі з відповідачкою, знає що це саме її акаунт у «Facebook», тому дана публікація викликала причину подачі позову. Також просив, у разі, якщо суд дійде висновку про відмову у задоволенні позову, зменшити розмір судових витрат, понесених ОСОБА_7 до 5000 грн.

Відповідач в судове засідання не з`явилась. Представник позивача просив про розгляд справи за відсутності ОСОБА_7 , оскільки остання, у зв`язку із воєнним станом на території України, перебуває в Німеччині. Також просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивач не надає. Також просив стягнути витрати на правничу допомогу, згідно квитанції у розмір 20000 грн.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступного висновку.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

З наданої позивачем роздруківки на паперовому носії формату А4 вбачається текст наступного змісту: « ОСОБА_10 . Дорогі друзі! Насамперед хочу всіх привітати з світлим i великим святом Пасхи! Але сьогоднi комусь нейметься...На ФБ була опублікована сьогоднi на мене неправдива iнформацiя, наклеп. I цим уже займається кіберполіція. Всiм бажаю мати гарний сусідів, а не таких як маю я: ОСОБА_4 , які ошукали багато людей в різних районах нашої областi. 3i мною вони хотять звести рахунки, так як я прохожу свідком по їхній кримінальній справі i вони не можуть на мене вплинути. Тому роблять свої темні справа в такий спосіб. Всiм добра».

Зі слів позивача даний допис було опубліковано в мережі Інтернет на загальнодоступній сторінці сайту «Fасеbоок».

Так, статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Водночас відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію і таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя, честь, гідність і ділова репутація.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277 ЦК України).

За змістом ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації і може звернутися до суду з позовом про її захист.

За загальними правилами цивільно-правової відповідальності за поширення недостовірної інформації зобов`язаними суб`єктами в цих правовідносинах є особи, які (незалежно від наявності їхньої вини) поширили відомості, що не відповідають дійсності, або виклали їх неправдиво, і це порочить честь і гідність чи ділову репутацію або завдає шкоди інтересам фізичних чи юридичних осіб.

Згідно положень ч. 1 ст. 277 ЦК України, спростуванню підлягає недостовірна інформація.

Нормами ст. 1 Закону України «Про інформацію» визначено, що під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет, чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право».

Визначення поняття «недостовірна інформація» дано у п. 15 вказаної Постанова № 1, якою вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто: містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Отже, предметом доказування у справах про захист честі, гідності та ділової репутації особи є доведення суду наявності в сукупності всіх зазначених обставин, а відповідно і складу правопорушення у діях відповідача, що дає підстави для задоволення позову.

Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення призводить як до відсутності самого правопорушення, так і до відмови в задоволенні позову.

Згідно роз`яснень, наведених в пункті 18 вищевказаної Постанови Пленуму, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Такою особою позивач вважає відповідача.

Разом з тим, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Окрім того, згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»: належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Власником веб-сайту є володілець облікового запису, який встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу (Закон України "Про авторське і суміжні права").

У пункті 6.5 постанови Великої Палати Верховного Суду 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) зроблено висновок, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У відзиві на позов представник відповідач стверджував, що ОСОБА_2 не має жодного відношення до вказаної позивачем публікацій в Інтернеті, оскільки будь-яка особа може зареєструватись під будь-яким ім`ям та поширювати інформацію на свій розсуд. Сам факт наявності спірної інформації без встановлення її автора належними та допустимими доказами, не може вважатись поширенням відповідачем відомостей, які порочать честь, гідність та репутацію позивача.

Судом встановлено, що на підтвердження своїх позовних вимог, ОСОБА_1 подав до суду ксерокопію тексту певного змісту, який, як він зазначає, написано відповідачем ОСОБА_2 .

Разом з тим, з даної фотокопії неможливо встановити місце де цей допис було опубліковано, зокрема не вбачається, що це саме сторінки з соціальної мережі «Facebook».

Долучені на сторінці формату А4 копія з викладеним на ній текстом, що є у вільному доступі, не є доказами в розумінні статей 76, 77, 78, 79 ЦПК України, так як найперше не є достовірними даними з яких можна встановити дійсні обставини, не є офіційними документами, достовірність інформації на зробленому фото не підтверджена. Отже, не є письмовим і електронним доказом, і не є доказом розміщення публікації в інтернет мережі саме відповідачем. Публікація тексту на сторінці формату А 4 сама по собі не є доказом причетності саме відповідача до її висвітлення.

Окрім того, відповідно до частини першої статті 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

Отже, відповідно до наведених положень Закону оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора, проте у справі, що переглядається, наведені докази позивачем до суду не надані.

Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року, справа № 587/2051/18, провадження № 61-2826св20.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Так, ч.1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не було доведено тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а саме те, що оспорювана інформація була розповсюджена саме відповідачем, а також була розповсюджена в мережі «Facebook», що в свою чергу унеможливлює установлення належності відповідача.

Клопотань про витребування даних про власника веб-сайту позивач не заявляв, а суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи (ч. 7 ст. 81 ЦПК України).

До того ж, надані позивачем копія допису не є підтвердженням ідентифікації особи та у розумінні ст. 78 ЦПК України не є допустимими доказами, оскільки їх дійсність неможливо перевірити. У зазначених соціальних мережах кожна особа може створити сторінку під будь-яким іменем, а позивачем не надано жодних доказів того, що вказана інформація поширена саме відповідачем, яка факт її розміщення заперечує, що зумовлює порушення позивачем свого обов`язку щодо доказування обставин, на які він посилається.

Разом з тим, слід зазначити, що «Facebook» є соціальною, загальнодоступною мережею, де будь-хто, без ідентифікації особи може створити будь - яку кількість сторінок, під будь-яким (в тому числі вигаданим) іменем, публікувати тексти, коментарі, копіювати і зберігати на власних пристроях фото осіб з інших сторінок.

Оскільки інтернет-мережа «Facebook» при реєстрації сторінки не вимагає ідентифікацію особи згідно особистих документів (паспорта, свідоцтва про народження), то ідентифікувати особу, яка публікує, поширює певну інформацію неможливо за винятком сторінок, які створені та інформацію про які поширюють офіційно державні органи, офіційні особи.

Отже, всупереч вищезазначеним нормам, позивачем не доведено факт причетності відповідача до розміщення інформації, що є фактично його припущенням.

Враховуючи вищевказане, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недостовірною та такою, що ганьбить його гідність, честь та ділову репутацію, інформацію поширену в соціальній мережі «Facebook» 02.05.2021 р. не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог.

З вказаних підстав, не підлягають і до задоволення позовні вимоги про зобов`язання спростувати вказану інформацію та відшкодувати моральну шкоду оскільки вони є похідними від позовних вимог про визнання недостовірною інформації.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

Щодо стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат у розмірі 20000 грн. суд зазначає наступне.

Згідно положень ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

У пункті 2 частини другої статті 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у позові покладаються на позивача.

Судом встановлено, що 30.09.2021 між адвокатами Дудіним Л.В. та Кіщенко С.Д. було укладено договір про надання правничої (правової) допомоги, предметом якого є надання правничої допомоги у судах Вінницької області під час розгляду справи №147/699/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, зокрема: надання консультацій, підготовка адвокатських запитів, заяв, клопотань, процесуальних документів (п. 1.2. Договору).

Пунктом 2.1 договору визначено, що за надання правової допомоги за цим договором сторони встановили фіксовану оплату в розмірі 20 000 грн.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера №30/09 від 30.09.2021 р. на користь адвоката Дудіна Л.В., Кіщенко С.Д. (відповідачем) сплачено кошти в загальному розмірі 20 000 грн.

Також представником відповідача додано акт приймання-передачі наданої професійної правничої (правової) допомоги від 30.09.2021 р.

Разом з тим, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність та допустимість кожного письмового доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд вважає, що заява про розподіл судових витрат у даній цивільній справі в частині стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Згідно із ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Суд враховує критерії, які застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Надання доказів про факт та розмір витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

У п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини 1 статті 1 цього Закону встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

Разом з тим, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Положеннями статті 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що при встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат враховується:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Суд приймає до уваги положення частини 3 статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню.

Дослідивши подані представником відповідача договір про надання правової допомоги, квитанцію до прибуткового касового ордеру та акт приймання передачі, суд дійшов висновку, що зазначені докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 р. у справі № 755/15364/17 (провадження № 61-37398св18), від 02 липня 2020 р. у справі № 362/3912/ 18 (провадження № 61-15005св19) та від 31 липня 2020 р. у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19).

Таким чином, при визначенні суми відшкодування судових витрат на правову допомогу, суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції.

Враховуючи вимоги ст. 137 ЦПК України та з огляду на співрозмірність витрат на оплату послуг адвоката, пов`язаних із захистом прав та представництвом інтересів відповідача у даній конкретній справі, враховуючи характер спору, участь адвоката у справі, кількість судових засідань, враховуючи клопотання представника позивача про зменшення даних витрат до 5000 грн., суд, з урахуванням основоположних засад справедливості, виваженості та розумності, вважає обґрунтованим та об`єктивним, і таким, що підпадає під критерій розумності, розмір витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у сумі 5000 грн.

Керуючись ст. ст. 3, 5, 11, 12, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд -

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на Користь ОСОБА_2 судові витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 5000 (п`яти тисяч) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Вінницького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , громадянин України, місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 04.07.2022 р.

Суддя О.А. Натальчук