КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2022 року м. Київ

Справа №757/8008/21

Апеляційне провадження №22-ц/824/3138/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Печерського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Бусик О.Л. 27 вересня 2021 року у м. Києві, повний текст рішення складений 07 жовтня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за час затримки виплати сум та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, що належать від підприємства, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В

У лютому 2021 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому, просив стягнути заборгованість із заробітної плати в тому числі нараховану, але не виплачену грошову компенсацію за невикористану відпустку в сумі 27952,61 грн, середній заробіток за період затримки з 17 липня 2017 року до 12 лютого 2021 року 292134 грн та донарахувати по день фактичного розрахунку, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати на користь позивача стягнути компенсацію інфляційних втрат у розмірі 6797,25 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що з 01 серпня 1992 року він працював на ДП «Донецька залізниця». З 20 березня 2017 року на підприємстві було встановлено простій по причинам не залежним від працівників. На підставі наказу від 10 липня 2017 року №9680/ДН/ос, позивач з 17 липня 2017 року був звільнений у зв`язку зі скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

В день звільнення позивачу було видано трудову книжку, однак не виплачена заборгованість із заробітної плати, грошова компенсація за невикористану відпустку на загальну суму 27952,61 грн.

Зазначені дії відповідача є порушенням вимог ст. 47 та ч. 1 ст. 116 КЗпП України, що є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Крім того, позивач зазначав, що у зв`язку з порушенням відповідачем трудового законодавства, він знаходився в тяжкому фінансовому стані, не мав можливості для гідного існування, зазнавав моральних страждань.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за час затримки виплати сум та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, що належать від підприємства, відшкодування моральної шкоди - задоволено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати в сумі 27952, 61 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 292134, 00 грн, компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в сумі 6797, 25 грн.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 3268,00 грн.

Рішення суду мотивовано наявністю вини відповідача у невиплаті позивачу заробітної плати. З огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України «Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до липня 2017 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

При визначені розміру заборгованості по заробітній платі, суд взяв до уваги розрахунки заробітної плати згідно табелів обліку використання робочого часу, особовий рахунок та розрахунки заробітної плати, надані позивачем.

Так, позивачу була нарахована заробітна плата за березень 2017 року - 7182,34 грн, за квітень 2017 року - 1670,98 грн, за травень 2017 року - 798,71 грн, за червень 2017 року - 18300,58 грн заробітна плата та грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку при звільненні, вихідна допомога. Також суд вважав за можливе прийняти наданий позивачем розрахунок компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, встановивши що він відповідає положенням постанови Кабінету Міністрів України № 159 від 21 лютого 2001 року, та стягнув з відповідача таку компенсацію у загальному розмірі 6797,25 грн.

Разом з тим, враховуючи, що позивач не зазначив в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. А також відсутність в прохальній частині позовної заяви відповідної вимоги, суд відмовив у стягненні з відповідача моральної шкоди.

Не погодилось із вищезазначеним судовим рішенням АТ «Українська залізниця», представником подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність рішення, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що сам по собі факт звільнення позивача не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівнику за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових правовідносинах. Вказане узгоджується і з правовим висновком викладеним Верховним Судом у Постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 761/12893/16 та від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17.

У Постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 266/4637/18 вказано, що «встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову».

Отже, вина регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», яка є основною умовою відповідальності за ст.117 КЗпП України, відсутня, що виключає можливість відповідальності за несвоєчасну виплату належних працівникові сум при звільненні.

Враховуючи вищевикладене, відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, тому колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходив з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлені та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини.

Відповідно до п. 2 Статуту ПАТ «Укрзалізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 735 ПАТ «Українська залізниця» є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

Позивач ОСОБА_1 працював на Державному підприємстві «Донецька залізниця» з 01 серпня 1992 року, що підтверджується даними його трудової книжки /т.1 а.с.34-48/.

Наказом № 236/ДНД від 17 березня 2017 року та наказом №19/ІОЦ від 19 березня 2017 року начальника дирекції структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» встановлено початок простою по причинам, незалежних від робітників з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекцію. В зазначених наказах зазначалось, що за час простою розраховувати 2/3 ставки встановленої працівникові розряду (окладу) за час простою згідно графіку роботи /т.1 а.с.27-30/.

Наказом №75 від 17 березня 2017 року виданим Виробничим підрозділом «Іловайська колійна машинна станція» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» встановлено простій у виробничому підрозділі «Іловайська колійна машинна станція» /т.1 а.с.31-32/.

Наказом № 980/ДН-ос від 17 липня 2017 року припинено трудовий договір, укладений між сторонами у справі. Причиною звільнення позивача визначено - у зв`язку зі скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, передбачена компенсація за 43 дні відпустки, відсутність невідпрацьованих днів, зазначено про відмову працівника від запропонованих вакансій та наявність узгодження звільнення з профспілковою організацією, також вказано про виплату одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку /т.1 а.с.33/.

Позивач зазначав, що у день звільнення з роботи йому видано трудову книжку, але не виплачено заборгованість із заробітної плати, відповідно до наданих позивачу відповідачем розрахунків заробітної плати, у розмірі 27952,61 грн. На підтвердження своїх вимог позивач посилався на розрахунки заробітної плати, згідно з якими нарахована заробітна плата з урахуванням простою та матеріальної допомоги: за березень 2017 року - 7182,34 грн, за квітень 2017 року - 1670,98 грн, за травень 2017 року - 798,71 грн, за червень 2017 року - 998,38 грн. /т.1 а.с.49-54/. В довідці-розрахунку невикористаних днів відпустки, за які надається компенсація під час звільнення, складеної на ім`я ОСОБА_1 ВП «Іловайська колійна машинна станція», зазначено 43 дні невикористаної відпустки за період з 01 серпня 2015 року по 17 липня 2017 року/т.1 а.с.61-62/. В наказі про припинення трудового договору також зазначено 43 дні невикористаної позивачем відпустки /т.1 а.с.60/.Розрахунок компенсація за невикористані дні відпустки проведений та визначений в сумі 7747,20 грн /т.1 а.с.54/ У розрахунку оплати середньої заробітної плати позивача визначена його середня заробітна плата у розмірі 7350 грн, врахована надбавка за вислугу років 30% - 2205 грн та визначений розмір допомоги - 9555 грн /т.1 а.с.53/.

Матеріали справи також містять табелі обліку використання робочого часу позивача за березень, квітень, травень, червень, липень 2017 року з обліком часу повного робочого дня /т.1 а.с.55-59/.

За твердженням позивача наданим в суді першої інстанції суми, що йому належать, відповідачем виплачені не були. Відповідачем докази здійснення повного розрахунку при звільненні позивача надані не були, у відзиві вказано про виплату заробітної плати у січні 2017 року шляхом здійснення перерахунку на банківську карту позивача та відсутності заборгованості у зв`язку з відсутністю даних про нарахування.

Стороною відповідача засобами поштового зв`язку суду першої інстанції був направлений відзив на позов, до якого були долучені копії документів, але їх надходження відбулось після ухвалення рішення судом першої інстанції.

Так, відповідач посилається на те, що відповідно до висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно АТ «Укрзалізниця», засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьку. З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно АТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі на території Донецької області, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання АТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, ст. ст. 47, 83, 115, 116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території Донецької області, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов'язаної сторони за трудовим договором. /т.1 а.с.199-206/.

В листі структурного підрозділу «Донецька та Луганська дирекція залізничних перевезень» від 18 травня 2021 року надана інформація щодо виплати заробітної плати ОСОБА_1 , зокрема, вказується про те, що сума заробітної плати, яка була передана до Дирекції з непідконтрольної Україні території за період роботи в ДП «Донецька залізниця», складає 16797,57 грн, станом на 21 лютого 2017 року сума у розмірі 9408 грн перерахована на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 у АБ «Експерес Банк» України, тобто заборгованість складає 7389,57 грн. Заробітна плата з вже здійсненим утриманням податків та зборів за період з 01 вересня 2016 року по 28 лютого 2017 у розмірі 28807,2 грн була перерахована на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 у АБ «Експерес Банк» України. Вказується, що з 16 березня 2017 року від бухгалтерії виробничого підрозділу «Іловайська колійнна машинна станція» у м. Іловайськ до Дирекції у м. Лиман не надходили оригінали документів, необхідні для здійснення нарахування заробітної плати. Вказано, що станом на день звільнення ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати за період січень-липень 2017 року відсутня /т.1 а.с.207/.

Копії платіжних відомостей від 25 листопада 2016 року та від 21 лютого 2017 року, в яких вказано про перераховання коштів на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 у АБ «Експерес Банк» України /т.1 а.с.208-2011/.

Довідка № 391/4 від 18 травня 2021 року про доходи ОСОБА_1 , в якій вказано про відсутність нарахованої заробітної плати з березня по липень 2017 року /а.с.213/.

У ст. 233 КЗпП України визначені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, а саме працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (частина друга).

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року справа № 1-5/2012 вказав на те, що аналіз положень ст.ст. 117, 233 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Частиною 4 ст. 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно з ч.1 ст.94 КЗпП України та ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

За ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу.

Положеннями ч.ч.1-4 ст.113 КЗпП України визначено, що час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити роботодавця чи бригадира, майстра або посадових осіб.

За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Час простою з вини працівника не оплачується.

В силу ч.1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У п. 1 ч.1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Згідно зі ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Згідно зі ст.10 Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Верховним Судом у постанові від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17-ц вказано на те, що відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеці України», введеного в дію Указом Президента від 15 березня 2017 року №62/2017, нарахування заробітної плати працівникам підприємства було припинено. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», а також відсутність передачі з непідконтрольної території первинних документів, які є підставою бухгалтерського обліку господарських операцій.

Сам по собі факт звільнення позивача з АТ «Українська залізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до ч. 1ст. 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №243/2071/18 вказано, що: «зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за затримку видачі трудової книжки та середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства». А саме вказано на необхідність застосування положень ст.ст. 263, 617 ЦК ст. 117 КЗпП України, ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні».

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі №266/4637/18 вказано, що «встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову».

Аналогічні правові висновки містяться в Постановах Верховного Суду від 03 березня 2020 року у справі №233/4474/19, від 23 березня 2020 року у справі №369/28/19, 02 квітня 2020 року у справі №610/2068/19, від 29 квітня 2020 року у справі №323/3736/18, від 14 липня 2020 року у справі № 236/1453/19, від 18 січня 2021 року у справі № 757/47699/19, від 01 вересня 2021 року у справі № 757/47709/19, від 24 січня 2022 року у справі № 236/985/19-ц

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч.ч. 3,4 ст. 12, ч.ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.ч. 1, 3 ст. 77, ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Отже, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

З наведених обставин вбачається, що сторони перебували в трудових відносинах в період з 01 серпня 1992 року по 17 липня 2017 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що в день звільнення йому не була виплачена заборгованість із заробітної плати за період з березня 2017 року по 17 липня 2017 року, грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку та одноразова грошова вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку, а тому в зв`язку із затримкою виплати заробітної плати роботодавець зобов`язаний сплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

Враховуючи, що порушення прав позивача є триваючим, строк на звернення до суду не є пропущеним. На підтвердження своїх вимог позивач посилався на розрахунки заробітної плати та табелі розрахунку робочого часу за березень, квітень, травень, червень, липень 2017 року, складені ВП «Іловайська колійна машинна станція». Відповідач стверджує, що за період з березня по липень 2017 року ОСОБА_1 заробітна плата не нараховувалась. Разом з тим, відповідач вказує, що з 16 березня 2017 року від бухгалтерії виробничого підрозділу «Іловайська колійна машинна станція» у м. Іловайськ до Дирекції у м. Лиман не надходили оригінали документів, необхідні для здійснення нарахування заробітної плати. Тобто вказане твердження відповідача ґрунтується виключно на тому, що у них відсутні дані.

Обставини справи свідчать про те, що мали місце обставини визнані форс-мажорними, однак з матеріалів справи також вбачається, що на виробничому підрозділі «Іловайська колійна машинна станція» з 20 березня 2017 року був встановлений простій по причинам, незалежних від робітників, було визначено про здійснення оплати з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові, про що зазначено у відповідному наказі, також вбачається встановлення графіків роботи працівників та проведення бухгалтерією роботи по нарахуванню оплати праці працівників із застосуванням відповідного програмного забезпечення. Вказане свідчить про те, що на виробничому підрозділі «Іловайська колійна машинна станція» певна робота проводилась, а тому і відповідна інформація мала бути передана до відповідача. Але неналежна організація роботи не може бути підставою для звільнення від взятих на себе зобов`язань, зокрема у трудових правовідносинах.

Виходячи з положень ст.113 КЗпП України, час простою не з вини працівника, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу), про що також зазначено у відповідному наказі по виробничому підрозділі «Іловайська колійна машинна станція». А отже твердження відповідача про відсутність нарахування заробітної плати позивачу з березня по липень 2017 року або її нарахування на рівні 0,00 грн суперечить наведеним вимогам законодавства та встановленим обставинам справи.

Відповідачем вказано про здійснення виплати заробітної плати позивачу лише в січні 2017 року, а також що станом на день звільнення ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати за період січень-липень 2017 року відсутня, так як визначено розмір заробітної плати за період березень-липень 2017 року на рівні 0,00 грн, що не знайшло свого законного обґрунтування. Тому враховуючи відсутність доказів про здійснення виплати заробітної плати позивачу за вказаний період, наявні дані про здійснення такого нарахування, які сумнівів не викликають, так як здійсненні з урахуванням оплати простою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність заборгованості із виплати заробітної плати відповідача перед позивачем.

Судом першої інстанції здійснено перевірку заявлених позивачем сум заборгованості зі здійсненим нарахуванням заробітної плати. Так, до стягнення підлягає нарахована заробітна плата за березень 2017 року - 7182,34 грн, за квітень 2017 року - 1670,98 грн, за травень 2017 року - 798,71 грн, що відповідає наданим розрахункам. За червень 2017 року визначена сума 18300,58 грн, що включає в себе заробітну плату, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку при звільненні та вихідну допомогу, які визначені в наказі про звільнення. Згідно з розрахунком позивачу за червень 2017 року нарахована заробітна плата в розмірі 998,38 грн /т.1 а.с.52/. Розмір одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, про виплату якої зазначено в наказі про звільнення, у розрахунку визначений в розмірі 9555 грн /т.1 а.с.53/. Компенсація за невикористанні дні відпустки передбачена в наказі про припинення трудового договору, її розрахунок проведений та визначений в сумі 7747,20 грн /т.1 а.с.54/, з цим розрахунком погодився позивач, визначивши ці суми у своїх позовних вимогах. А відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати в сумі 27952,61 грн (7182,34+1670,98+798,71+18300,58=27952,61).

Що стосується позовних вимог про стягнення компенсації, то суд першої інстанції вірно виходив з положень постанови Кабінету Міністрів України № 159 від 21 лютого 2001 року, відповідно до яких сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наданий позивачем розрахунок відповідає цим положенням та вірно визначена сума у розмірі 6797,25 грн, що не спростовується доводами апеляційної скарги. А отже в цій частині рішення суду першої інстанції також відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Однак, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Як вже вказано вище, відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеці України», введеного в дію Указом Президента від 15 березня 2017 року №62/2017, нарахування заробітної плати працівникам підприємства було припинено. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», а також відсутність передачі з непідконтрольної території первинних документів, які є підставою бухгалтерського обліку господарських операцій.

Непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Судом встановлено, що у трудових правовідносинах, які склалися між позивачем та відповідачем АТ «Українська залізниця» з 20 березня 2017 року, виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків як підприємству в цілому, так і його працівникам, у період існування яких відповідача об`єктивно, з незалежних від нього причин, було позбавлено можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що невиконання відповідачем обов`язків передбачених ст.ст. 47, 83, 115 та 116 КЗпП України відбулось не з вини АТ «Українська залізниця», а було викликано обставинами непереборної сили, які встановлені висновком Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2, який засвідчує відсутність вини відповідача у невиплаті заробітної плати та не врахував вже усталену судову практику Верховного Суду в аналогічних правовідносинах, а тому прийшов до помилкового висновку про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені сумі 292134 грн.

При зверненні до суду з позов позивачем також були заявлені вимоги про компенсацію заподіяної моральної шкоди. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні даних позовних вимог. В цій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується, тому в цій частині рішення суду перегляду апеляційним судом не підлягає.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких підстав, колегія суддів доходить висновку про задоволення апеляційної скарги АТ «Українська залізниця» частково та скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 292134 грн, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні даних позовних вимог. В решті рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства, а тому залишається без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 вересня 2021 року - скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 292134 (двісті дев`яносто дві тисячі сто тридцять чотири) гривні, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні даних позовних вимог.

В решті рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 04 липня 2022 року.