Постанова

Іменем України

29 червня 2022 року

м. Київ

справа № 335/10490/18

провадження № 61-4360св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», ОСОБА_2 , Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради,

третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Нечипуренко Галина Флорівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства «УкрСиббанк» на ухвалу Запорізького апеляційного суду у складі колегії суддів: Онищенка Е. А. Бєлки В. Ю., Кухаря С. В., від 16 лютого 2022 року.

Історія справи

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_2 , Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Нечипуренко Г. Ф., про визнання недійсними договорів іпотеки, усунення перешкод у здійсненні права власності, виключення записів з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що їй належить 22/25 частин домоволодіння на АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,1 га за вказаною адресою, а 3/25 частин зазначеного майна належать ОСОБА_2 .

Вказувала, що ОСОБА_2 примусив її передати в іпотеку своє нерухоме майно внаслідок погрози застосування насильства та його застосування, що підтверджується встановленими у судових рішеннях обставинами (рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 07 жовтня

2014 року у справі № 335/2582/14-ц, за яким визнано договори поруки недійсними; ухвала Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 05 липня 2018 року у справі № 335/4936/18, якою визнано вину

ОСОБА_2 щодо її примусу на укладення договорів іпотеки).

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд:

- визнати недійсними договори іпотеки від 23 лютого 2007 року та

від 18 червня 2008 року, укладені між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в частині передачі в іпотеку останньою 22/25 частин домоволодіння на АДРЕСА_1 , а також 22/25 частин земельної ділянки площею 0,1 га, яка розташована за вказаною адресою;

- усунути їй перешкоди у здійсненні права власності на 22/25 частин домоволодіння на АДРЕСА_1 , а також на 22/25 частин земельної ділянки площею 0,1 га, яка розташована за вищевказаною адресою, шляхом скасування відповідних записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: №№ 4545334, 4545441, 7404576, та у Державному реєстрі іпотек: №№ 4552852, 4552969, 9911111.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя

від 21 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 02 грудня 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову про задоволення позову.

Визнано недійсними договори іпотеки від 23 лютого 2007 року та

від 18 червня 2008 року, укладені між АКІБ «УкрСиббанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у частині передачі в іпотеку ОСОБА_1

22/25 частин домоволодіння на АДРЕСА_1 , а також 22/25 частин земельної ділянки площею 0,1 га, розташованої на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:001:0267.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності на

22/25 частин домоволодіння на

АДРЕСА_1 , а також 22/25 частин земельної ділянки площею 0,1 га, розташованої на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:001:0267, наступним шляхом:

скасовано запис про державну реєстрацію обтяження у виді заборони на нерухоме майно від 23 лютого 2007 року № 4545334 про заборону відчуження домоволодіння на АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження 4545334;

скасовано запис про державну реєстрацію обтяження у виді заборони на нерухоме майно від 23 лютого 2007 року № 4545441 про заборону відчуження земельної ділянки площею 0,1 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташована на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:001:0267;

скасовано запис про державну реєстрацію обтяження у виді заборони на нерухоме майно від 18 червня 2008 року № 7404576 про заборону відчуження домоволодіння на АДРЕСА_1 ;

скасовано запис про державну реєстрацію обтяження від 26 лютого

2007 року № 4552852 у виді іпотеки, внесений на підставі договору іпотеки від 23 лютого 2007 року;

скасовано запис державного реєстру іпотек про державну реєстрацію обтяження від 26 лютого 2007 року № 4552969 у виді іпотеки, внесений на підставі договору іпотеки від 23 лютого 2007 року;

скасовано запис державного реєстру іпотек про державну реєстрацію обтяження від 08 червня 2010 року № 9911111 у виді іпотеки, внесений на підставі договору іпотеки від 18 червня 2008 року.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 17 березня 2021 року у задоволенні заяви ПАТ «Укрсиббанк» про ухвалення додаткового рішення (накладення арешту на підставі частини тринадцятої статті 265 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)) у цій справі відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 22 липня 2021 року постанову Запорізького апеляційного суду від 02 грудня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 17 березня 2021 року залишено без змін.

Залишаючи без змін судові рішення апеляційного суду, суд касаційної інстанції погодився із висновками апеляційного суду щодо наявності підстав для визнання оспорюваних договорів іпотеки недійсними, а також щодо відсутності підстав для ухвалення додаткового рішення на підставі положень частини тринадцятої статті 265 ЦПК України. Зазначено, що відмова у задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення у цій справі не є перешкодою для звернення кредитора до суду із заявою про накладення арешту на майно, яке було предметом іпотеки, відповідно до вимог частини тринадцятої статті 265 ЦПК України та частини п`ятої статті 1057-1 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Зміст заяви про накладення арешту та її обґрунтування

У травні 2021 року АТ «УкрСббанк» звернувся до апеляційного суду із заявою, у якій на підставі статті 1057-1 ЦК України та частини тринадцятої статті 265 ЦПК України просило суд накласти арешт на 22/25 частини домоволодіння, що розташоване на АДРЕСА_1 , а також на 22/25 частини земельної ділянки, площею 0,1000 га, розташованої за указаною адресою, кадастровий номер :05:001:0267, які належать ОСОБА_1 .

На обґрунтування поданої заяви банк зазначав, що постановою Запорізького апеляційного суду від 02 грудня 2020 року визнано недійсними договори іпотеки від від 23 лютого 2007 року та від 18 червня 2008 року, укладені між АКІБ «УкрСиббанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в частині передачі в іпотеку ОСОБА_1 22/25 частин домоволодіння на АДРЕСА_1 , а також 22/25 частин земельної ділянки площею 0,1 га, розташованої на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:001:0267, однак суд не застосував положення частини тринадцятої статті 265 ЦПК України, чим порушив права кредитодавця.

Основний зміст та мотиви судового рішення апеляційного суду

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 16 лютого 2022 року

у задоволенні заяви АТ «УкрСиббанк» про накладення арешту на майно відмовлено.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що положення статті 265 ЦПК України щодо накладення арешту на заставне майно застосовуються лише до набрання законної сили судового рішення, з метою збереження такого майна. Оскільки постанова Запорізького апеляційного суду від 02 грудня 2020 року про визнання недійсним договорів іпотеки набрала законної сили, суд апеляційної інстанції вважав, що відсутні підстави для накладення арешту.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у травні 2022 року, АТ «УкрСиббанк» просить скасувати ухвалу Запорізького апеляційного суду від 16 лютого 2022 року та постановити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про накладення арешту, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відмови у задоволенні заяви про накладення арешту, зазначивши при цьому підставу, яка не передбачена чинним законодавством.

Заявник наголошує, що ні положення статті 1057-1 ЦК України, ні положення частини тринадцятої статті 265 ЦПК України не містять темпорального критерію, тобто обмежень часу накладення відповідного арешту на заставне майно.

Посилається АТ «УкрСиббанк» і на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування положень частини тринадцятої статті 265 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2022 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

23 лютого 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк», назву якого змінено на

ПАТ «УкрСиббанк», а у подальшому - на АТ «УкрСиббанк», та

ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 175 000,00 дол. США зі сплатою 12,8 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше

22 лютого 2018 року.

Зобов`язання позичальника за кредитним договором від 23 лютого 2007 року були забезпечені договором іпотеки, укладеним 23 лютого 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , предметом якого

є домоволодіння АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,1 га за цією ж адресою, а також договором поруки, укладеним між банком та ОСОБА_1 23 лютого 2007 року.

18 червня 2008 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 49 000 дол. США зі сплатою 15 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 17 червня 2015 року.

18 червня 2008 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 9 978,00 грн зі сплатою 20,9 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 17 червня 2015 року.

Зобов`язання позичальника за кредитними договорами від 18 червня

2008 року були забезпечені договором іпотеки, укладеним 18 червня

2008 року між АКІБ «Укрсиббанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , предметом якого є домоволодіння

АДРЕСА_1 , яке розташоване на земельній ділянці площею 0,1 га, а також договором поруки, укладеним між банком та ОСОБА_1 18 червня 2008 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя

від 07 жовтня 2014 року у справі № 335/2582/14-ц, яке набрало законної сили, визнано договори поруки від 23 лютого 2007 року та від 18 червня 2008 року, укладені між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 , недійсними з тих підстав, що ці правочини вчинені проти волі поручителя, оскільки до неї було застосовано фізичний та психічний тиск.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 05 липня 2018 року у справі № 335/4936/18 ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за частинами першою та другою статті 355 Кримінального кодексу України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Встановлено, що ОСОБА_2 з погрозою застосування насильства, а також з застосуванням насильства до ОСОБА_1 (фізичного та психічного тиску) примусив її укласти спірні договори іпотеки.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 02 грудня 2020 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 22 липня 2021 року, визнано недійсними договори іпотеки від 23 лютого 2007 року та

від 18 червня 2008 року, укладені між АКІБ «УкрСиббанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у частині передачі в іпотеку ОСОБА_1

22/25 частин домоволодіння на АДРЕСА_1 , а також 22/25 частин земельної ділянки площею 0,1 га, розташованої на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:001:0267. Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності на зазначені частини домоволодіння та земельної ділянки шляхом скасування відповідних записів про державну реєстрацію обтяження.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У відповідності до положень статті 1057-1 ЦК України у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю.

Визнаючи недійсним кредитний договір, у якому виконання зобов`язання позичальника забезпечено заставою майна позичальника або поручителя, суд за заявою кредитодавця накладає на таке майно арешт.

Арешт на майно підлягає зняттю, якщо протягом 30 днів з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання недійсним кредитного договору кошти у розмірі, визначеному судом, будуть повернуті кредитодавцю. Якщо у зазначений строк зобов`язання повернути кошти не виконано, кредитодавець має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на арештоване майно.

Арешт на майно, накладений відповідно до частини другої цієї статті, підлягає зняттю після виконання зобов`язання повернути кредитодавцю кошти у розмірі, визначеному судом.

Визнаючи недійсним договір застави, який забезпечував виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором, суд за заявою кредитодавця накладає арешт на майно, яке було предметом застави. Такий арешт підлягає зняттю після виконання зобов`язання повернути кредитодавцю кошти за кредитним договором, а у разі визнання кредитного договору недійсним - після виконання зобов`язання повернути кредитодавцю кошти в розмірі, визначеному судом відповідно до частини першої цієї статті.

Кореспондуюче зазначеній нормі положення закріплене у частині тринадцятій статті 265 ЦПК України, згідно з якою у разі визнання судом недійсним кредитного договору, в якому виконання зобов`язання позичальника забезпечено заставою майна, а також у разі визнання недійсним договору застави, яким забезпечується виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, суд накладає на таке майно арешт. Такий арешт може бути скасовано з підстав, передбачених законом.

Системний аналіз положеньстатті 1057-1 ЦК України та частини тринадцятої статті 265 ЦПК України дає підстави зробити висновок, що закріплене у них положення про можливість накладення арешту на заставне майно спрямоване на забезпечення реалізації правових наслідків недійсності правочину, передбачених частиною першою статті 216 ЦК України.

Вказані норми гарантують захист інтересів кредиторів та попередження поширення випадків невиконання позичальниками зобов`язань з повернення отриманих грошових коштів.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Разом з тим, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії закону є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Отже, норми Закону України № 5405-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов`язань» від 02 жовтня 2012 року, якими ЦК України доповнено статтею 1057-1, набрали чинності 04 листопада 2012 року, тобто після укладення спірних договорів іпотеки від 23 лютого 2007 року та від 18 червня 2008 року, що виключає можливість застосування зазначеної норми до спірних правовідносин.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-2705цс16, від 22 лютого

2017 року у справі № 592/1809/15-ц, постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 635/4427/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 333/2463/16-ц.

Слід зазначити, що способи захисту прав встановлюються нормами матеріального права, а процесуальне право врегульовує порядок здійснення захисту прав у судовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні заяви про накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_1 відповідно до статті 1057-1 ЦК України та статті 265 ЦПК України з підстав пропуску строку на подання такої заяви (набрання законної сили постановою Запорізького апеляційного суду від 02 грудня 2020 року), суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що до спірних правовідносин положення статті 1057-1 ЦК України не застосовуються, оскільки вказана норма не була чинною на час укладення оспорюваних договорів іпотеки, які визнані недійсними.

Висновок суду апеляційної інстанції про можливість накладення арешту на заставне майно на підставі статті 1057-1 ЦК України та статті 265 ЦПК України лише до набрання судовим рішенням законної сили є неправильним, оскільки положення указаних норм не встановлюють часових обмежень, а навпаки спрямовані на захист інтересів кредитора після набрання законної сили рішенням суду про визнання недійсним кредитного договору чи договору застави.

Отже у задоволенні заяви АТ «УкрСиббанк» слід відмовити у зв`язку із тим, що норми статті 1057-1 ЦК України не застосовуються до спірних правовідносин.

У відповідності до частини третьої статті 406, частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, а оскаржену ухвалу суду апеляційної інстанції змінити лише у мотивувальній частині, виклавши мотивувальну частину ухвали у редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 402, 409, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства «УкрСиббанк»задовольнити частково.

Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 16 лютого 2022 року змінити, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович