ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

07 лютого 2022 року

м. Харків

справа № 619/1572/21

провадження № 22-ц/818/1220/22

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Тичкової О.Ю., Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання : Гармаш К.В.,

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 30 серпня 2021 року, ухвалене суддею Болибок Є.А., -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обгрунтування позову зазначає, що 26 жовтня 2016 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів, за яким ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 2 320 000грн., які на той період часу складали 80 000 євро, з зобов`язанням їх повернення до 24 жовтня 2020 року. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. за реєстровим №2108. Відповідач ОСОБА_2 станом на 14 березня 2021 року умови Договору позики грошових коштів не виконав, більш того, ним вживаються всі заходи щоб уникнути відповідальності за невиконання умов укладеного договору. Станом на 14 березня 2021 року заборгованість за договором позики у ОСОБА_2 складає 80 000 Євро х 33,25грн. = 2 660 000грн. Відповідно до п.8 Договору позики грошових коштів, якщо позичальник своєчасно не поверне позикодавцю суму позики, він зобов`язаний сплатити пеню у розмірі подвійної ставки НБУ, що діє за час прострочення суми позики за кожен день прострочення. Таким чином, сума пені розраховується за подвійною ставкою НБУ, починаючи з 25 жовтня 2020 року по 14 березня 2021 року виходячи з суми позики 2 320 000грн. Сума пені складає 107 355,62грн. Розмір 3% річних від простроченої суми зобов`язання складає: 26 696грн.

Просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики грошових коштів в сумі 2 794 051,62грн, що складається з основного боргу - 2 660 000грн., пені 107 355,62грн., 3% річних 26 696грн.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 30 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики грошових коштів в сумі 2 667 211,62грн, що складається з основного боргу - 2 533 160,00грн, пені 107 355,62грн, 3% річних 26 696грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 11 268,10грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було взято до уваги той факт, що у період з 2002 по червень 2018 року він з позивачем проживав однією сім`єю, а саме у житловому будинку АДРЕСА_1 . На день звернення до суду з цим позовом вказаний будинок належав ОСОБА_4 (його брату), а з 2003 року по 2015 роки сторонам по справі, які тільки у 2015 році продали його ОСОБА_4 . Весь цей час він разом з позивачем проживали у вказаному будинку та були в ньому зареєстровані, вели спільне господарство.

Вказує, що у 2016 році дійсно між ним та позивачем було укладено спірний договір позики, грошові кошти від якого він мав намір вкласти у нерухоме майно поза межами України. Ця угода не була укладена і грошові кошти залишились у спільному користуванні «подружжя» ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та за вказані кошти вони придбали майно, яке хоч і було оформлено на кожного з них, але було спільним.

Після червня 2018 року, коли були припинені фактичні шлюбні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 останні врегулювали всі майнові відносини між собою. Так, ним 01 червня 2018 року було передано ОСОБА_1 грошові кошти для покупки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , про що свідчили свідки, які були присутні під час укладення вказаного договору, зокрема, власник будинку ОСОБА_5 , чоловік ОСОБА_6 та агент з нерухомості ОСОБА_7 . Через декілька днів після цього, позивачка продала йому житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 , про що свідчить копія договору купівлі-продажу житлового будинку від 04.06.2018 року, що був посвідчений ПН ДРНО Пугачовою І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1208. Крім того, між сторонами того ж дня було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер :05:033:0080 за адресою: АДРЕСА_4 . Тому, враховуючи те, що більше 15 років позивач з відповідачем проживали однією сім`єю та вели спільне господарство, з 2003 року та до цього часу вони зареєстровані за однією адресою, а коли припинили фактичні шлюбні відносини, вирішили всі майнові відносини, які між ними виникли. Поведінка ж позивачки ОСОБА_1 (враховуючи висновки судів у справі № 641/8410/19) не може вважатися обгрунтованою, оскільки маючи у володінні один примірник договору позики грошових коштів, остання вирішила повторно отримати грошові кошти від ОСОБА_2 хоча це правовідношення, яке виникло на підставі договору позики від 26.10.2016 року вже було припинено шляхом передачі відступного.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли договірні правовідносини на підставі договору позики від 26 жовтня 2016 року. Оскільки відповідач свої зобов`язання за вказаним договором у встановлений строк не виконав з останнього підлягає стягненню сума позики в гривневому еквіваленті станом на час ухвалення рішення судом. Оскільки мало місце порушення грошових зобов`язання, з відповідача також підлягає стягненню пеня та 3% річних.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 26 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. за реєстровим № 2108, згідно умов якого ОСОБА_2 отримав у борг грошові кошти в розмірі 2 320 000грн. строком до 24 жовтня 2020 року.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно вимог ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до положень ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання не виконав, грошові кошти у встановлений договором строк не повернув.

Згідно наданого розрахунку позивача, остання просить стягнути з відповідача на її користь загальну суму заборгованості за договором позики в розмірі 2 794 051,62грн, що складається з основного боргу - 2 660 000грн., пені 107 355,62грн., 3% річних 26 696грн.

Оскаржуваним рішенням суду з відповідача стягнуто заборгованість за договором в загальному розмірі 2 667 211,62грн, що складається з основного боргу - 2 533 160,00грн, пені 107 355,62грн, 3% річних 26 696грн.

Позивачем рішення суду не оскаржується.

Оскільки рішення суду оскаржується відповідачем лише в частині задоволених позовних вимог, тому в іншій частині рішення суду колегією не переглядається.

Згідно ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Статтею 598 ЦК України визначені підстави припинення зобов`язання. Зобов`язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. (ч.ч.1,2 цієї статті)

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Стаття 1051 ЦК України передбачає право позичальника оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обов`язок довести зазначений факт покладений на позичальника.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Посилання відповідача, що судом не було встановлено факту отримання ним грошових коштів за договором позики безпідставні.

Відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Пунктом 1 договору позики передбачено, що позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти у сумі 2 320 000грн., а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів в строк до двадцять четвертого жовтня дві тисячі двадцятого року. У разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України позичальник зобов`язується повернути суму грошей у гривнях еквівалентну 80 000 євро на момент її фактичного повернення у гривнях відповідно до комерційного курсу, що встановлений надень повернення.

Згідно п.3 вказаного договору позичальник підтверджує підписанням цього договору факт отримання грошових коштів від позикодавця та стверджує, що грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору.

Більш того, договір позики є нотаріально посвідчений.

Згідно гл.3, 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 № 296/5 (надалі Порядок), в редакції яка діяла на час укладання договору позики, при вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії.

Встановлення особи здійснюється нотаріусом за документами, передбаченими Законом.

Нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії.

Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.

Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони.

Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Як вбачається із змісту договору позики, цей договір посвідчено приватним нотаріусом; договір підписано сторонами у його присутності; особи сторін встановлено, їх дієздатність перевірено.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Як вбачається зі змісту п.17 договору позики цей договір складено в трьох примірниках, один з яких зберігається в справах Бондар Т.М., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу, а інші, викладені на бланках нотаріальних документів призначаються для позикодавця та позичальника. Позикодавець зобов`язується після повного виконання позичальником зобов`язання за цим договором передати примірник позичальнику з відміткою про одержання грошей, а у випадку неможливості повернення боргового документа - вказати про це у розписці, яку він повинен видати позичальнику відповідно до вимог статті 545 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що у позикодавця наявний примірник договору позики від 06 жовтня 2016 року, примірник з відміткою про повернення коштів відповідач не надав, колегія суддів не вбачає підстав вважати, що ОСОБА_2 повернув грошові кошти за цим договором.

Доводи ОСОБА_2 щодо безгрошовості договору позики від 26 жовтня 2016 року спростовуються матеріалами справи.

Посилання ОСОБА_2 про те, що заборгованість за договором позики грошових коштів від 26 жовтня 2016 року було погашено шляхом купівлі для ОСОБА_1 житлового будинку є безпідставними, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставини останнім не надано.

Наявність оригіналу боргового документу у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Твердження ОСОБА_2 про те, що на час укладення договору позики від 26 жовтня 2016 року він проживав однією сім`єю з позивачем більше 15 років, вони вели спільне господарство, а з 2003 року та до цього часу вони зареєстровані за однією адресою - висновків суду не спростовують, оскільки діючим цивільним законодавством не заборонено укладення між особами, які проживають однією сім`єю, договору позики предметом якого є власні грошові кошти.

Колегією суддів також не приймаються доводи ОСОБА_2 , що правовідносини, які виникли на підставі договору позики від 26 жовтня 2016 року були припиненні шляхом передачі відступного.

Відповідно до вимог ст.ст.598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 600 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами.

Передання відступного підстава припинення зобов`язання, яка полягає в переданні майна, грошей, робіт, послуг, інших благ взамін його виконання, яка заснована на домовленості сторін зобов`язання, відповідно до якої встановлюється розмір, строки і порядок такої зміни.

Предметом відступного можуть бути грошові кошти та інші відчужувані об`єкти цивільних прав передбачені ст.177 ЦК України.

Предмет відступного передається кредиторові до виконання основного зобов`язання і звільняє боржника від його виконання. Якщо відступне передається після того, як зобов`язання порушене, то це вже будуть збитки або неустойка.

З урахуванням того, що відступне є правочином, тому на нього поширюються всі нормативні вимоги, які визначають правовий режим правочинів Глава 16 Правочини Розділу ІV Правочини. Представництво.

Посилання ОСОБА_2 на те, що факт передання відступного могли підтвердити свідки: ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , яких він просив допитати в суді апеляційної інстанції колегією суддів також не приймаються.

Відповідно до вимог ч.2 ст.78 ЦК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як зазначалось вище діючи цивільним законодавством чітко встановлено, що факт передання відступного підтверджується укладання між кредитором та боржником відповідного правочину.

Разом з тим, будь-яких належних та допустимих доказів того, що між сторонами по справі було укладено договір про припинення зобов`язання за договором позики від 26 жовтня 2016 року шляхом передання боржником кредиторові відступного, або інший договір, щодо припинення зобов`язання за вказаним договором позики, укладений у встановленому законом порядку матеріали справи не містять та ОСОБА_2 не надано.

Правочин, на який ОСОБА_2 вказує як на відступне за договором позики від 26 жовтня 2016 року, не містить жодного посилання на ці обставини.

З урахуванням викладених обставин, висновок суду про стягнення з відповідача суми позики за договором позики є законним та обгрунтованим.

Як зазначалось вище, за умовами договору позики позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти у сумі 2 320 000грн., а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів в строк до двадцять четвертого жовтня дві тисячі двадцятого року. У разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України позичальник зобов`язується повернути суму грошей у гривнях еквівалентну 80 000 євро на момент її фактичного повернення у гривнях відповідно до комерційного курсу, що встановлений надень повернення (п.1 договору позики).

Девальвація зниження курсу національної валюти по відношенню до іноземних валют або міжнародних розрахункових одиниць. Девальвація відображає зниження купівельної спроможності національної валюти щодо іноземних валют. Протилежність девальвації ревальвація.

Судом встановлено та не заперечується учасниками справи, що станом на 26 жовтня 2016 року, тобто день укладення договору позики грошових коштів, офіційний курс гривні до євро складав 27,8272, а на 30 серпня 2021 складає 31,6645грн.

Враховуючи те, що мала місце девальвація національної грошової одиниці України стягненню підлягає сума боргу у гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 30 серпня 2021 року, тобто на день ухвалення рішення, який становив 31,6645грн. за 1 євро, що становитиме 2 533 160грн. = (80 000 євро * 31,6645).

Що стосується стягнення пені та 3% річних за порушення виконання грошового зобов`язання, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Статтею 598 ЦК України визначені підстави припинення зобов`язання. Зобов`язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. (ч.ч.1,2 цієї статті)

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є порушенням зобов`язання (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди (частина 1 ст. 611 ЦК).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а за правилами ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зобов`язання за договором позики грошових коштів є порушеними з 24 жовтня 2020 року.

Оскільки ОСОБА_2 зобов`язання за договором позики не виконав, позикодавець ОСОБА_1 має право на отримання від позичальника ОСОБА_2 пені, яка встановлена договором в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє за час прострочення повернення суми позики за кожен день прострочки, що становитиме 107 355,62грн., та 3% річних від суми простроченої заборгованості, що становить 26 696грн.

Наведений позивачем розрахунок 3% річних та пені відповідачем не спростовано та контррозрахунку не надано; клопотання про призначення у справі відповідної експертизи в суді апеляційної інстанції останнім також не заявлялось.

Розрахунок позивача перевірено апеляційним судом, відповідає умовам договору та вимогам закону.

З урахування викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалено судом з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Порушень судом норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, відповідно до положень ч.4 ст.367 ЦК України апеляційним судом не встановлено.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, яке ухвалене з дотримання вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 30 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2022 року.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова