Справа № 138/2450/21
Провадження №:2/138/80/22
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 липня 2022 року м. Могилів-Подільський
Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області, в складі:
головуючого судді Київської Т.Б.,
за участю секретаря Політанської Т.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири недійсним,
Позивачі звернулись до суду з вказаним вище позовом, в якому зазначено було про те, що позивачам на праві приватної власності належала 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 . В кінці 2009 року позивачі вирішили подарувати належну їм частину квартири своїй дочці ОСОБА_4 за те, що вона обіцяла здійснювати за ними належний догляд та надавати усю необхідну допомогу. Так, позивач ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи безстроково, а позивач ОСОБА_2 є інвалідом 3 групи безстроково та потребують сторонньої допомоги. В подальшому, 11.01.2010 між сторонами був укладений договір дарування частки квартири, однак позивачі погодились його підписати лише за умови здійснення відповідачем догляду за ними. Позивачі вважали, що вказані обов`язки були передбачені в укладеному договорі.
Разом з тим, з 2019 року відповідач перестала піклуватись про позивачів, а в липні 2021 року, повернувшись з російської федерації, повідомила позивачів, що має намір на відчуження частини вказаної вище квартири.
Таким чином, враховуючи те, що позивачі помилково вважали укладений договір дарування договором довічного утримання, а також те, що це їх єдине місце проживання, вони звернулись до суду з позовом в якому просять поновити строк позовної давності, оскільки про наявність договору дарування вони дізнались лише в кінці липня 2021 року та просили визнати недійсним договір дарування укладений 11.01.2010 і зареєстрований в реєстрі за № 1-1 та застосувати реституцію.
Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 25.08.2021 позов залишено без руху.
Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 27.09.2021 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено в справі підготовче судове засідання.
Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 16.11.2021 зупинено провадження у справі до надходження відповіді від іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави на судове доручення про вручення виклику до суду та інших документів відповідачу.
Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 11.05.2021 поновлено підготовче провадження у справі.
Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 08.06.2022 відмовлено в задоволенні клопотання представника позивачів про проведення судового розгляду в режимі відеоконференції.
Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 16.06.2022 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду.
Позивачі та її представник в судове засідання не з`явились. Подали до суду клопотання про проведення судового розгляду без їх участі. Позов підтримали. Проти заочного розгляду справи не заперечували.
Третя особа в судове засідання не з`явився. Подав до суду клопотання про проведення судового розгляду без його участі. Позов підтримав.
Відповідач в судове засідання не з`явилась. Про час та місце судового розгляду повідомлялась завчасно та належним чином за місцем реєстрації та шляхом публікації оголошення на офіційному сайті суду.
Враховуючи зазначені обставини суд, зважаючи на зміст заяви позивача, ухвалою від 05.07.2022 вирішив провести заочний розгляд справи на підставі наявних в справі доказів, відповідно до положень ст. 280-281 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності суд, прийшов до переконання в тому, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.
Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.12.1996 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 були власниками, в рівних частинах, квартири АДРЕСА_2 (а.с.30).
Згідно договору дарування частини квартири від 11.01.2010, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подарували ОСОБА_4 належну їм 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Вказаний договір підписано сторонами та посвідчено державним нотаріусом Могилів-Подільської міської державної нотаріальної контори Кориняк Л.М. та зареєстровано в реєстрі за № 1-1 (а.с.7).
Звертаючись до суду з вказаним вище позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначають, що під час укладення вказаного вище договору, помилково рахували його договором довічного утримання, а не договором дарування, який було укладено.
При вирішенні спору суд зважає на те, що відповідно до вимог ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Згідно вимог ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.
Натомість, відповідно до вимог ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно вимог ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, зокрема, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Зі змісту статей 203, 717 ЦК України слідує, що договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи.
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.
Крім того, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом роз`яснення нотаріусом суті договору дарування його сторонам, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
Так, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі зазначають, що на час укладення оспорюваного договору вони потребували сторонньої допомоги, а тому подарували відповідачу квартиру взамін на опіку з її боку.
На підтвердження вказаних обставин суду надано пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 видане 20.01.2010 на ім`я ОСОБА_2 , по інвалідності 3 групи та пенсійне посвідчення № НОМЕР_2 видане 07.08.2012 на ім`я ОСОБА_1 , по інвалідності 2 групи (а.с.13,14).
Крім того, стверджуючи, що позивачі мали незадовільний стан здоров`я, суду надано Довідку до акта огляду МСЕК № 067482 від 05.06.2006 видану на ім`я ОСОБА_2 про встановлення 3 групи інвалідності (а.с.15), довідку до акта огляду МСЕК серії 10 ААА № 701375 від 09.02.2012 про встановлення ОСОБА_1 2 групи інвалідності (а.с.16). Також суду надано копії з медичної картки ОСОБА_2 (а.с.19-22), копію консультативного висновку від 21.05.2010 на ім`я ОСОБА_2 (а.с.23), лист призначення від 13.03.2010 на ім`я ОСОБА_2 (а.с.24), копію медичної картки ОСОБА_1 (а.с.25-27), консультативний висновок № 49 від 02.02.1010 на ім`я ОСОБА_1 (а.с.28) та Епікриз № 205-48 від 24.01.2010 на ім`я ОСОБА_1 (а.с.29).
Разом з тим, на час укладення оспорюваного договору 11.01.2010 пенсійного віку досягла лише позивач ОСОБА_2 . Також вказаний позивач мала 3 групу інвалідності. Особливістю такої групи є працездатність, тобто такі особи не можуть вважатись такими, що безумовно потребують сторонньої допомоги, а доказів того, що позивач дійсно потребувала сторонньої допомоги на час укладення договору суду надано не було.
При цьому, позивач ОСОБА_2 станом на січень 2010 року навіть не досягнув пенсійного віку. Стверджуючи про те, що він тоді потребував сторонньої допомоги, позивачами надано суду довідки та виписки про стан його здоров`я, які не містять відомостей про необхідність отримання ним сторонньої допомоги, а 2 групу інвалідності він отримав лише через 2 роки, в 2012 році.
Більше того, в договорі дарування від 11.01.2010 вказано, що підписання цього договору буде свідчити про те, що цей договір сторонами прочитано особисто, зміст цього документу їм зрозумілий і відповідає їх волі, а предмет дарування 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 фактично прийнята відповідачем. Також в договорі в графах «Дарувальник» наявні підписи позивачів із зазначенням їх прізвищ, імен та по батьків (а.с.7).
Вказані обставини позивачами не спростовано.
Також суду надано витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 269970675 від 11.08.2021 та № 269971409 від 11.08.2021 з яких слідує, що за позивачами право власності на нерухоме майно не зареєстровано (а.с.17,18).
Разом з тим, після укладення вказаного договору, вони продовжили проживати у вказаній вище квартирі. При цьому, стверджуючи в позові, що відповідач має намір на їх виселення, позивачі не надали суду жодних доказів, які б підтверджували вказані обставини.
Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачі не довели жодними належними та допустимими доказами, що договір дарування від 11.01.2010 було укладено внаслідок помилки, а також те, що на час звернення до суду з даним позовом та на час розгляду справи відповідач має реальний намір на їх виселення суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає.
При вирішенні даного спору суд також враховує те, що позивачами не доведено, що на час укладення оспорюваного договору вони потребували сторонньої допомоги та при укладенні договору переслідували іншу мету, ніж ту, про яку зазначено в нотаріально посвідченому договорі дарування, який ними оспорюється.
Крім того, ч. 3 ст. 172 СК України передбачено, що якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає, що судові витрати позивачами слід залишити за ним.
На підставі викладеного вище та ст. 172 СК України, ст.30, 41, 203, 215, 216, 229, 717, 722, 744 ЦК України, керуючись ст. 12, 13, 81, 89, 141, 158, 259, 263-268, 280-282 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Відмовити в задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири недійсним.
Судові витрати понесені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити за ними.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення. Учасник справи якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ;
Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ;
Третя особа: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ;
Відповідач: ОСОБА_4 , реєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .
Суддя: Т.Б.Київська