ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/819/182/22 Доповідач Полікарпова О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2022 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого суддіПолікарпової О.М.
суддівВоронцової Л.П.
Ігнатенко П.Я.
секретар Савицька А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Войцеховської Я.В. від 29 липня 2021 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договорами позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики,

ВСТАНОВИЛА

В жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулася із вказаним позовом до суду, який обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем були укладені договори позики, що підтверджується борговими розписками від 17.06.2012 року на суму 42 000 дол. США (станом на день передачі грошових коштів ця сума в гривневому еквіваленті складала 335 206,00 грн.) та від 20.08.2013 року на суму 806 081,26 грн., які вона передала відповідачу, але на її вимогу він так і не повернув грошові кошти. Внаслідок чого просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість в сумі 1 350 691,34 грн., яка складається з заборгованості: за позикою від 17.06.2012 року 42 000 дол. США, що станом на 06.10.2014 року за курсом НБУ складає 543 500,83 грн.; за позикою від 20.08.2013 року 806 081,26 грн. основного боргу та 1109,25 грн. 3 відсотків річних. Також просила стягнути судові витрати в сумі 3654 грн.

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсним договір позики від 20.08.2013 року, посилаючись на те, що грошових коштів в сумі 806 081,26 грн. він не отримував, а розписка була написана під впливом обману з боку ОСОБА_1 .

Справа переглядається судом апеляційної інстанції неодноразово.

Так, рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 22.05.2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від 17.06.2012 року та від 20.08.2013 року в розмірі 1 350 691,34 грн. У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено (Т.1 а.с.201).

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 25.07.2016 року рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 22 травня 2015 року за первісним позовом в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 807 190,91 грн. за розпискою від 20 серпня 2013 року скасовано, ухвалено нове, яким в задоволенні цих вимог відмовлено. Це ж рішення суду за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 20 серпня 2013 року скасовано, ухвалено нове, яким у задоволенні цієї позовної вимоги відмовлено ( Т.1 а.с.278).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.05.2017 року рішення Апеляційного суду Херсонської області від 25 липня 2016 року та рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 22 травня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (Т.2 а.с.49).

При новому розгляді рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 29.07.2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічної позовної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріально та процесуального права, просить рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 29.07.2021 року в частині відмови в задоволенні первісного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення з ОСОБА_2 на її користь заборгованості за договорами позики від 17.06.2012 року та від 20.08.2013 року. Стягнути з ОСОБА_2 на її користь понесені судові витрати.

В апеляційній скарзі зазначає, що позика за договором від 31.08.2012 року та за розпискою від 17.06.2012 року не може бути одними і тими ж самими коштами, оскільки грошові кошти за розпискою були отримані до її написання 17.06.2012 року, в той час як грошові кошти, про які йде мова в договорі позики від 31.08.2012 року були внесені ОСОБА_1 на рахунок ХОД АТ «Райффайзен банк Аваль» згідно квитанції від 18.07.2012 року, тобто через місяць після складання розписки від 17.06.2012 року. В даному випадку розписка від 17.06.2012 року посвідчила факт передачі ОСОБА_2 грошових коштів до її написання та не могла бути видана в рахунок майбутніх платежів.

Вважає, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що зі змісту договору позики від 31.08.2012 р. та позики за розпискою від 17.06.2012 року не вбачається, що це одні й ті ж грошові кошти. Позика за розпискою від 17.06.2012 року надавалася в іноземній валюті доларах США, що в еквіваленті складало 335 705 грн. та було зазначено в самій розписці, в той час, як кошти за договором позики від 31.08.2012 року були надані в національній валюті- гривні та в еквіваленті склали 41 250 доларів США. Разом з тим, на час укладання договору позики від 31.08.2012 року ОСОБА_2 не був повернутий борговий документ від 17.06.2012 року на суму 42 000 дол. США, а наявність у неї оригіналу боргової розписки, без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції й на те, що обставини з приводу того, що грошові кошти в сумі 42 000 дол. США (335 206 грн.) були одержані ОСОБА_2 за розпискою від 17.06.2012 року та позика згідно договору від 31.08.2012 року в сумі 330 000 грн. є різними договорами позики, були встановлені рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 15.02.2016 року у справі №668/2810/15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 31.08.2012 року. Вказане рішення суду є остаточним.

Крім того зазначає, що відсутність у розписці від 20.08.2013 року запису про зобов`язання ОСОБА_2 повернути борг не є підставою для відмови в позові, оскільки, складаючи вказану розписку, відповідач тим самим взяв на себе зобов`язання повернути кошти. Наявність між сторонами позикових відносин та отримання боржником від неї грошових коштів підтверджується оригіналом розписки ОСОБА_2 . Безгрошовість розписки відповідачем належними та допустимими доказами не підтверджена, у зв`язку з чим вважає необґрунтованим висновок суду про відсутність у ОСОБА_2 обов`язку щодо повернення грошових коштів.

Також вважає безпідставними висновки суду про те, що правовідносини, що виникли між сторонами по справі витікають не із договору позики, а виникли внаслідок трудової діяльності відповідача, оскільки і в рахунку на оплату №СФ-0017126 від 19.08.2013 р. ТОВ «Мечелспецсталь», і в платіжному дорученні №644 від 20.08.2013 року, на які послався суд першої інстанції, фігурує сума 918 081,34 грн., в той час як розписка складена на суму 806 081,26 грн. До того ж, про неспроможність позиції відповідача свідчить і той факт, що на час перерахування ТОВ «Сіті Плюс» коштів на рахунок ТОВ «Мечелспецсталь» ОСОБА_3 не був ні керівником, ні засновником вказаного підприємства, а вона ніколи не була працевлаштована в ТОВ «Сіті Плюс». Заява ОСОБА_2 , яка була направлена ним на адресу Печерського районного управління ГУМВС м. Київа, як доказ виникнення між сторонами правовідносин, що випливають із трудової діяльності, була подана останнім вже після звернення позивача до суду з позовом, та викладені в ній факти є такими, що не відповідають дійсності.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, представник відповідача адвокат Пуляєва Н.С. надала до суду письмовий відзив на неї, в якому вказує на те, що судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідач отримав грошові кошти саме на погашення кредитної заборгованості, а іпотечний договір було оформлено у нотаріуса після отримання Банком грошових коштів, а саме 31.08.2021 року. Вважає підтвердженим той факт, що розписка від 17.06.2012 року та договір позики від 31.08.2012 року є одним і тим же зобов`язанням. На даний час позивачка вже реалізувала своє право на отримання грошових коштів за договором позики від 31.08.2021 року шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідні обставини та висновки були також зазначені в постановах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 24.05.2017 року по справі №668/14205/14-ц та Верховного Суду України від 09.11.2016 року по справі №6-930цс16.

Твердження позивачки щодо отримання відповідачем грошових коштів до написання розписки від 17.06.2012 року вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки в ній про це не зазначено.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі відносно необґрунтованості висновків суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення боргу за розпискою від 20.08.2013 року вважає такими, що не ґрунтуються на доказах.

Враховуючи вказане, просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу представник третьої особи ТОВ «Сіті Плюс» зазначає, що ТОВ «Сіті Плюс» дійсно здійснювало оплату рахунку №СФ-0017126 від 19.08.2013 року на користь ТОВ «Мечелспецсталь» згідно платіжного доручення №644 від 20.08.2013 року на суму 918 081,34 грн. Крім того ОСОБА_2 певний період часу (приблизно з 2010 р. по 2014 р.) працював на різних посадах у ТОВ «Сіті Плюс». Однак, ОСОБА_1 не була працевлаштованою до товариства та не була його засновником. Відносно інших доводів апеляційної скарги пояснень надати не може, оскільки з даного приводу нічого не відомо. Тому просить розглянути справу без участі їх представника, при винесенні рішення покладається на розсуд суду.

Відповідачем не оскаржується це ж рішення в частині відмови у задоволенні його зустрічного позову до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, а тому судом апеляційної інстанції в цій частині воно не переглядається.

Заслухавши доповідача, осіб, які приймають участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що розписка від 17.06.2012 року на суму 42 000 доларів США та договір позики від 31.08.2012 року на суму 330 000 грн. мають одну правову природу та становлять одну й ту саму суму, отриману відповідачем, але визначену різними грошовими одиницями. За таких обставин заявлені позивачем вимоги в частині стягнення з відповідача 42 000 дол. США за позикою від 17.06.2012 року вважав безпідставними, оскільки рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 15.02.2016 року (справа № 668/2810/15) з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вже було стягнуто 330 000грн. позики, що є еквівалентом суми позики, яку просить стягнути позивач у даній справі. До того ж позивач, станом на 10.04.2020 року реалізувала своє право на отримання позичених грошових коштів шляхом продажу іпотечного майна, яке було передано в іпотеку в забезпечення виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором позики.

Однак погодитись повністю з вказаним висновком суду першої інстанції колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 17.06.2012 року, ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 42 000 доларів США (335 706 грн.) та зобов`язався повернути їх в доларах США, що підтверджується відповідною розпискою (Том 1 а.с.5).

31 серпня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики на суму 330 000 грн., які були передані раніше та договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_2 передав в іпотеку ОСОБА_1 житловий будинок на забезпечення виконання боргових зобов`язань за договором позики, який було посвідчено приватним нотаріусом Задніпряною А.І. (Том 1 а.с.258).

Так, з тексту розписки та договору позики вбачається, що ці боргові зобов`язання мають відмінності:

-дати їх укладання 17.06.2012 року та 31.08.2012 року;

-грошову одиницю долари та гривні;

-суми 42 000 дол. США (335 706 грн.) та 330 000 грн.;

-зобов`язання повернення - в доларах США, в гривнях (тобто, у тій валюті, в якій була надана позика 330 000 грн.).

Крім того, рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 15.02.2016 року у справі 668/2810/15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 31.08.2012 року було скасовано рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 24.12.2015 року та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 330 000 грн. позики, 4258,35 грн 3 відсотки річних та 35 665,49 інфляційні витрати. Даним рішенням встановлено, що з аналізу договору позики від 31.08.2012 року не вбачається, що позика за цим договором та позика за розпискою від 17.06.2012 р. - це одні й ті ж грошові кошти. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що на день укладення договору позики від 31.08.2012 р. не був повернутий ОСОБА_1 борговий документ від 17.06.2012 р. на суму 42 000 дол. США ОСОБА_2 . Вказане рішення суду набрало законної сили (Том 1 а.с.253-254).

Посилання суду першої інстанції на те, що постановою Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 668/13508/14-ц за первісним позовом ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання іпотечного договору недійсним встановлена та обставина, що грошові кошти в сумі 42 000 дол. США (335 706 грн.), одержані ОСОБА_2 за розпискою від 17.06.2012 року є фактично коштами в сумі 330 000 грн., які одержані за договором від 31.08.2012 року колегія суддів вважає хибним.

Як вбачається із тексту вказаної постанови, предметом спору в ній було визнання недійсним договору іпотеки, укладеного 31 серпня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Обставини, за яких ОСОБА_2 отримав 42 000 дол. США (335 706 грн.) не були предметом розгляду у даній справі. У вказаній постанові суд касаційної інстанції лише зазначив обставини, встановлені судами попередніх інстанцій у даній справі, при цьому скасував ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.05.2015 року, рішення Апеляційного суду Херсонської області від 02.03.2015 року та рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 22.12.2014 року, а справу направив на новий розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовані, не має підстав вважати цю обставину встановленою.

При цьому слід також приймати до уваги, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено положеннями ЦПК України.

До аналогічних висновків дійшла й Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Таким чином доводи представника відповідача адвоката Пуляєвої Н.С., викладені в письмовому відзиві на апеляційну скаргу відносно того, що розписка від 17.06.2012 року та договір позики від 31.08.2012 року є одним і тим же грошовим зобов`язанням, з посиланням на постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 24.05.2017 року по справі №668/14205/14-ц та Верховного Суду України від 09.11.2016 року по справі №6-930цс16, спростовуються вказаним вище.

Також суд, при винесенні оскаржуваного рішення, послався на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 24.05.2017р. ( справа 668/13508/17), яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 14.09.2017 року та постановою Верховного Суду від 13.12.2018 року. Вказаним рішенням суду у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним, скасування реєстрації обтяжень було відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. Звернено стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_2 , в рахунок погашення заборгованості перед ОСОБА_1 , в розмірі 590871 грн., з яких 330000 грн. заборгованість за позикою, 3% річних за період з 28.09.2014.-08.10.2014р. у сумі 298,36 грн., 3% річних за період з 09.10.2014.-01.02.2017р. у сумі 22973,42грн., інфляційні втрати за період з 09.10.2014р.-01.01.2017р. 237600грн. Рішення набрало законної сили (справа 668/13508/17 Т.2 а.с.243,345).

Суд вважав, що таким чином позивачка реалізувала своє право на отримання грошових коштів за договором позики шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 10.04.2020 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Яценко О.М. за реєстровим № 512.

Однак з тексту вказаного рішення суду вбачається, що судом встановлювалися обставини відносно укладання договору іпотеки житлового будинку та земельної ділянки від 31.08.2012р., яким було забезпечено виконання зобов`язання за договором позики від 31.08.2912 року на суму 330 000 грн., при цьому предметом позову є визнання договору іпотеки недійсним та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Твердження суду про те, що розписка від 17.06.2021 року на суму 42 000 доларів США та договір позики від 31.08.2012 року на суму 330 000 грн. мають одну правову природу та становлять одну й ту саму суму, отриману відповідачем, але визначену різними грошовими одиницями, також спростовується тією обставиною, що на час укладення договору позики 31.08.2012 року ОСОБА_1 не був повернутий ОСОБА_2 борговий документ від 17.06.2012 року на суму 42 000 дол. США.

За положеннями статті 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Виконання ним свого обов`язку підтверджує наявність у боржника боргового документа.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Судова практика щодо застосування зазначеної норми права є сталою.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, як таке, що постановлено при неправильному застосуванні норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, із постановленням нового рішення про задоволення цих вимог.

Також колегія суддів приходить до висновку, що борг підлягає поверненню у тій валюті, що передбачена договором позики, тобто у доларах США. При цьому підлягає врахуванню той факт, що справа перебуває на розгляді в судах восьмий рік і стягнення на користь кредитора суми боргу в гривневому еквіваленті, по курсу, який існував на момент пред`явлення позову (2014 рік) не відповідатиме положенням Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки не відновить право позивача на мирне володіння майном.

Щодо позовної вимоги про стягнення боргу за договором позики від 20.08.2013 року, то колегія суддів, перевіряючи законність судового рішення, виходить з наступного.

Суд першої інстанції, постановляючи оскаржуване рішення, дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача грошових коштів за розпискою в сумі 806 081,26 грн., оскільки факт укладення 20.08.2013 року договору позики між сторонами не було підтверджено належними та допустимими доказами, а правовідносини між сторонами є такими, що виникли внаслідок трудової діяльності відповідача.

Із тексту розписки, складеної 20.08.2013 року вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 806 081,26 грн. (Том 1 а.с.6).

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів та інших правочинів.

Згідно із ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Відповідний висновок міститься і у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15.

При цьому розписка від 20.08.2013 року на суму 806 081,26 грн. не містить в собі умов отримання позичальником грошей саме в борг та зобов`язання їх повернення.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, вказана розписка не є документом, що підтверджує боргове зобов`язання, а отже суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 806 081,26 грн. за розпискою від 20.08.2013 року.

Доводи апелянта про те, що відсутність у розписці від 20.08.2013 року запису про зобов`язання ОСОБА_2 повернути ним борг не є підставою для відмови в позові, оскільки, складаючи вказану розписку і підписуючи її, відповідач тим самим взяв на себе зобов`язання повернути кошти, колегія суддів вважає такими, що ґрунтуються на припущеннях, адже з вказаної розписки не вбачається, для якої мети надавались відповідачу кошти (в борг, для передачі іншій особі, для виконання якогось доручення в інтересах особи, що передає кошти тощо).

Твердження суду відносно того, що правовідносини між сторонами виникли внаслідок трудової діяльності відповідача, колегія суддів вважає такими, що не ґрунтуються на доказах. Так, в рахунку на оплату та платіжному дорученні про перерахування коштів ТОВ «Мечелспецсталь» зазначена сума 918 081,34 грн., а сума коштів за розпискою від 20.08.2013 року зазначена 806 081,26 грн. Крім того відповідач не довів належними доказами наявність між ним та ОСОБА_1 службових відносин.

Разом з тим, ця обставина не спростовує правильних висновків суду першої інстанції по суті спору, оскільки факт укладення 20.08.2013 року договору позики між сторонами не знайшов свого підтвердження в суді першої та апеляційної інстанції.

Рішення суду в цій частині є таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому, колегія суддів приходить до висновку, що підстав для його скасування в цій частині не має.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 п.2, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 29 липня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 42 000 дол.США за договором позики від 17.06.2012 року скасувати і постановити нове, яким зазначені вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 17.06.2012 року грошові кошти в сумі 42 000 дол.США.

В іншій частині це ж рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.М. Полікарпова

Судді Л.П. Воронцова

П.Я. Ігнатенко

Повний текст постанови складено 15 лютого 2022 року

Суддя О.М. Полікарпова