Справа № 487/5175/20
Провадження № 22-ц/812/434/22
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 червня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Темніковій В.І., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання - Лівшенко О.С.,

за участі позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

представника позивача ОСОБА_1 адвокатом Голубенка Дмитра Костянтиновича

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2021 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Афоніною С.М., дата складання повного тексту не вказана, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на спільне сумісне майно подружжя та поділ майна,-

В С Т А Н О В И В:

11 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на спільне сумісне майно подружжя та поділ майна

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що між нею та відповідачем 16 травня 2008 року було зареєстровано шлюб, який рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 вересня 2017 року розірвано. Однак, до реєстрації шлюбу, починаючи з січня 2006 року, вони перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вважали один одного подружжям, вели спільний побут, мали спільний сімейний бюджет, разом несли спільні витрати на утримання їхньої родини. Не маючи власного житла, винаймали квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

27 липня 2007 року ними за договором купівлі-продажу за рахунок кредитних коштів, отриманих на підставі іпотечного договору від 27 липня 2007 року, укладеного між АКІБ «Укрсиббанк» було придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_2 . У забезпечення виконання зобов`язань за цим договором вона виступала поручителем. Спірна квартира знаходилася у новозбудованому житловому будинку, і з серпня 2007 року вони спільного з відповідачем розпочали проведення ремонтних робіт та її облаштування. Вони несли спільні витрати на будівельні матеріали, оплату будівельних робіт та облаштування.

Також позивач зазначає, що безпосереднього здійснювала внесок у спільний сімейний бюджет та участь у спільних сімейних витратах, оскільки займалася підприємницькою діяльністю з 01 жовтня 2003 року по 04 січня 2011 року, та отримувала прибуток.

Після завершення робіт та до фактичного проживання у квартирі, ними були укладені договори про надання послуг для забезпечення побутових потреб, один із яких, про надання послуг з телекомунікаційної мережі 01січня 2008 року, укладено особисто нею.

17 серпня 2007 року вона була зареєстрована за вищевказаною адресою.

Більш того, за час спільного проживання з відповідачем, ними у січні 2007 року було придбано автомобіля марки KIA Sportage, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та за спільним рішенням право власності на вказане майно було зареєстровано за відповідачем. Вказаний транспортний засіб було придбано за рахунок кредитних коштів, які були отримані на підставі іпотечного договору від 30 січня 2007 року, укладеного між відповідачем та АКІБ «УкрСиббанк», за вказаним іпотечним договором вона виступала як поручитель.

Факт її проживання у спірній квартирі підтверджується довідкою, актом про фактичне проживання, виданих 31 серпня 2020 року головою ОСББ «Садко Миколаїв» та підтвердженого підписами сусідів, фотознімками за вказаний період та показами свідків.

На момент реєстрації шлюбу з відповідачем вона була на 5 місяці вагітності та ІНФОРМАЦІЯ_1 народила сина ОСОБА_3 .

Зважаючи на вищевказане, вважає, що оскільки право власності на спірне майно квартиру та автомобіль було набуто відповідачем під час шлюбних відносин та ведення спільного господарства, вказане нерухоме та рухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя її та ОСОБА_2 , а відтак підлягає поділу, виходячи із рівності часток подружжя.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просила встановити факт проживання її та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2006 року по 16 травня 2008 року, поділити спільне майно подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частці квартири АДРЕСА_2 кожному. Враховуючи, що автомобіль є рухомим майном та неподільною річчю, яку не можливо поділити без втрати її цільового призначення, вважала необхідним стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля KIA Sportage, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 у розмірі 121855 грн.50 коп., виходячи із відомостей про вартість аналогічного транспортного засобу з веб-ресурсів Інтернету, яка в середньому становить 243711 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2021 року у задоволені позову відмовлено.

Мотивуючи відмову у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу в період з січня 2006 року по 16 травня 2008 року, ведення ними спільного господарства, наявності в них спільного бюджету, спільних витрат, на час придбання спірного майна (автомобіля і квартири) та придбання цього майна за спільні кошти. За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно (автомобіль і квартиру) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Голубенка Д.К. оскаржила його в апеляційному порядку.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги адвокат Голубенко К.Д. зазначав, що висновки суду є помилковим та таким, що зроблено внаслідок не повного з`ясування судом всіх фактичних обставин справи та в результаті не надання судом належної правової оцінки всім наявним в матеріалах справи доказам.

Так, стосовно висновку суду про те, що в період з січня 2006 року по 31 жовтня 2006 року відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 зазначає, що Заводським районним судом м. Миколаєва ненадана оцінка рішенню Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2006 року, яким розірвано шлюб між відповідачем та його попередньою дружиною ОСОБА_5 та фактам, які були встановлені цим судом рішенням, а саме те, що фактично шлюбні відносини між сторонами було припинено ще у 2005 році. А відтак, у відповідності до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України зазначений факт не підлягає доказуванню та переоцінці при ухваленні іншого судового рішення.

Щодо показань свідка ОСОБА_5 про спільне проживання з відповідачем однією сім`єю до початку 2008 року та їх прийняття судом першої інстанції, вважають, що надані цим свідком показання повинні бути критично оцінені судом та взагалі не можуть братися до уваги, оскільки суперечать фактам встановленим рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2006 року щодо фактичного припинення їх шлюбних відносин з ОСОБА_2 .

Посилання суду в оскаржуваному рішенні про складання ОСОБА_2 нотаріально посвідченої заяви від 27 липня 2007 року про те, що він на момент укладання іпотечного договору в шлюбі не перебував та не з ким не проживавав однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як на доказ яким спростовується доводи позивача, не може бути допустимим доказом спростування факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки надання такої заяви обумовлено виключно вимогами Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та виключно з метою нотаріального посвідчення іпотечного договору.

Більш того, діюча на час складання цієї заяви Інструкція не передбачала ані обов`язку нотаріуса вчиняти такі дії, ані механізму встановлення таких обставин, а відтак, така заява не може бути достатнім та допустимим доказом того, що на момент придбання спірної квартири відповідач не проживав з позивачем однією сім`єю.

Також, на думку апелянта, суд у своєму рішенні дійшов помилкового висновку про ненадання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення ними спільного господарства, наявності в них спільного бюджету, спільних витрат та придбання майна за спільні кошти.

Так, суд критично прийняв та взагалі не взяв до уваги показання свідків зі сторони позивача. На думку суду показання цих свідків мають узагальнений характер і стосуються здебільшого констатації факту сумісного проживання сторін та не підтверджують наявності у позивача та відповідача усталених відносин, які притаманні подружжю.

Натомість, апеляційному суду слід звернути уваги на те, що свідками зі сторони позивача надано суду вичерпні показання з приводу спільного проживання сторін однією сім`єю у період з 2006 по 2008 роки, ці особи за їх внутрішнім сприйняттям та розумінням поняття «сім`я» сприймали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як жінку та чоловіка, які проживають однією сім`єю.

Факт придбання спірного рухомого та нерухомого майна за спільним рішенням сторін, в повній мірі підтверджується фактом укладання між Банком та ОСОБА_1 договорів поруки від 30 січня та 27 липня 2007 року, на підставі яких позивач виступила в якості поручителя грошових зобов`язань відповідача перед Банком, які виникли у останнього на підставі кредитних договорів.

В дійсності, як вказано судом першої інстанції в своєму рішенні, сам по собі факт укладання договорів поруки в розумінні цивільного та сімейного законодавства України не свідчить про факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю. Але враховуючи обставини цієї справи та в сукупності з поданими доказами, укладання ОСОБА_1 договорів поруки свідчить проте, що кредитні кошти залучалися відповідачем та позивачем виключно за спільним рішенням та виключно для придбання майна на потреб власної сім`ї.

Також, слід надати належну оцінку тим обставинам, що через три тижні після придбання квартири, відповідач та позивач водночас зареєстрували своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Більш того, висновки суду першої інстанції про те, що позивач не приймала участі власними коштами у придбані вказаного майна та у витратах на утримання спірної квартири ґрунтуються виключно на тому, що всі квитанції про оплату комунальних послуг, а також платежі на погашення кредитної заборгованості складені від імені відповідача. Такі висновки є помилковими, адже факт складання платіжного доручення чи квитанції про плату кредиту чи сплату комунальних послуг від імені відповідача не підтверджує той факт, що вказані оплати були здійснені саме за рахунок його коштів.

Посилаючись на викладене просили, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Луговенко К.С. зазначає проте, що доводи апеляційної скарги вважає не вмотивованими, такими, що не ґрунтуються на закону, а отже, на її думку, апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню. Мотиви апеляційної скарги лише повторюють суб`єктивну версію подій за період з 2006 по 2008 роки, що презентовано позивачем у суді першої інстанції. Сторона позивача спотворює обставини, що мали місце під час розгляду справи судом.

У суді апеляційної інстанції позивач та її представник підтримали апеляційну скаргу та просили про її задоволення.

Відповідач у судове засідання не з`явився, направив до суду заяву в якій просив розглядати справи за його відсутності та відсутності його представника. Апеляційну скаргу просив залишити без задоволення, а судове рішення без змін. Доводи про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги надані у відзиві на апеляційну скаргу.

Зважаючи на вищевикладене та приписи ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто за відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу в період з січня 2006 року по 16 травня 2008 року, ведення ними спільного господарства, наявності в них спільного бюджету, спільних витрат, на час придбання спірного майна (автомобіля і квартири) та придбання цього майна за спільні кошти. За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно (автомобіль і квартиру) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам в контексті обставин даної справи апеляційний суд вважає необхідним зазначити таке.

Предметом позовних вимог в даній справі є матеріально-правові вимоги позивача про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя.

Щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

До членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках (постанова КЦС ВС від 14.03.2019 в справі № 320/4964/17).

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Касаційний цивільний суд у своїй постанові від 08.12.2021 в справі №531/295/19 дійшов висновку, що для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18).

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці (постанова КЦС ВС від в справі № 587/302/16).

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

16 травня 2008 року сторони уклали шлюб, який рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 вересня 2017 року було розірвано (т.1 а.с.18).

Сторони є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження (т.1 а.с.17).

Звертаючись до суду з цим позовом позивач посилалася на те, що починаючи з січня 2006 року, вона перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах та проживали спільно однією сім`єю, але без реєстрації шлюбу, вважали один одного подружжям, вели спільний побут, мали спільний сімейний бюджет, разом несли спільні витрати на утримання їхньої родини, орендували спільно житло та в цей період за спільні кошти для потреб сім`ї ними було придбано за кредитні кошти автомобіль KIA Sportage, 2007 року випуску та квартира АДРЕСА_2 .

30 січня 2007 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №. З метою забезпечення договору про надання споживчого кредиту № цього ж дня між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір поруки (т.1 а.с.190-191).

За вказані кредитні кошти було придбано автомобіль марки KIA Sportage, 2007 року випуску, чорного кольору, кузов № НОМЕР_2 номер кузова НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_2 (т.1 а.с.76, 186). Згідно повідомлення АТ «УкрСиббанк» від 12 лютого 2021 року за №25-1-01/12410-БТ, 19 квітня 2007 року надійшла сума коштів достатня для повного погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №.

27 липня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна фірма «Авіобуд» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі - продажу трьохкімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 68.6кв.м., житловою площею 38.9 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є. (т.2 а.с. 60-62).

Згідно п. 3 договору, ціна квартири становить 126250 грн., грошові кошти в сумі 126250 грн. продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору.

Право власності ОСОБА_2 на вище вказану квартиру зареєстровано в КП ММБТІ 27 липня 2007 року.

27 липня 2007 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк») було укладено Договір про іпотечний кредит №0, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредит у сумі 126250 грн. з кінцевою датою погашення 27 липня 2031 року, кредит надано для придбання у власність окремої квартири з метою постійного проживання за договором купівлі-продажу від 27 липня 2007 року, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 .( т.2 а.с.46-48).

Згідно п. 3.1 вказаного Договору, виконання позичальником зобов`язань за цим Договором (в тому числі і додатковими угодами до нього) забезпечується: іпотекою нерухомого майна житлового призначення, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 та Договором поруки №129430 від 27 липня 2007 року, а саме поруки ОСОБА_1 ( т.1 а.с.187-189).

Того ж дня, між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк») в забезпечення виконання Договору про іпотечний кредит №0 від 27.07.2007, було укладено іпотечний договір ВЕТ №514997-ВЕТ №515000, відповідно з яким ОСОБА_2 передав в іпотеку належне йому нерухоме майно, а саме: трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , - на підставі договору купівлі-продажу від 27 липня 2007 року. .(т.2 а.с 49 зворот -52).

На підтвердження факту проживання однією сім`єю позивачем надано Акт від 31 серпня 2020 року та довідка №432 від 31серпня 2020 року про фактичне проживання особи за місцем реєстрації за підписом голови ОСББ «Садко Миколаїв», які складено згідно свідчень сусідів про те, що ОСОБА_1 зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 у період з серпня 2007 року по травень 2018 року.

Не проживання сторін у спірній квартирі на час проведення ремонту, за явності доказів їх проживання в цей час за іншою адресою, також не спростовує їх проживання однією сім`єю.

Більш того, у суді першої інстанції відповідач підтвердив вселення разом з позивачем до спірної квартири у грудні 2007 року.

В судовому засіданні позивач пояснила, що проживати з відповідачем однією сім`єю почали ще з 2005 року, хоча він був одружений. Разом проводили час, були на святах у родичів та знайомих. У 2006 році вона познайомилася з його батьками та проводили з ними разом відпочинок.

Свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 підтвердили, що позивач проживала з відповідачем як чоловік та жінка з 2005 року, винаймали квартиру в будинку на перехресті АДРЕСА_4 , сприймали їх як чоловіка та дружину. У них був спільний побут, мали спільний бюджет. ОСОБА_1 була приватним підприємцем, допомагала ОСОБА_2 у його справах пов`язаних із розведенням риби у ставках Вознесенського та Баштанського районах. Після розірвання ОСОБА_2 шлюбу з ОСОБА_5 планували купити машину та квартиру для своєї сім`ї. Розповідала, що машину, і квартиру взяли у кредит, де вона виступила поручителем. Після придбання квартири купували будівельні матеріали для ремонту квартири та її облаштування. Неодноразово були запрошені до них на гостинну і в квартиру, які вони винаймали, і на новосілля до спірної квартири.

Дані покази свідків відповідають матеріалам справи. Протилежне відповідачем не доведено та не спростовано.

Факт народження сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 після 4-х місяців після реєстрації шлюбу між сторонами також свідчить про існування подружніх стосунків між сторонами до реєстрації шлюбу.

Вказані докази, покази свідків не були спростовані стороною відповідача в процесі розгляду справи.

Надані фотографії, які за своїм зовнішнім виглядом, властивостям, місцю знаходженням та за своїми ознаками підтверджують наявність сімейних стійких стосунків між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та проживання однією сім`єю.

Також колегією суддів враховані усі докази щодо доходів отриманих кожним із сторін у спірний період для використання отриманих ними коштів для набуття у подальшому спірного майна (т.1 а.с.43, 93-102).

Крім того, відповідач в своїх поясненнях підтверджував, що з позивачкою вони почали зустрічатися з 2005 року.

При цьому суд не прийняв до уваги як пояснення відповідача щодо проживання однією сім`єю після розірвання шлюбу з ОСОБА_5 , так і пояснення свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_5 , оскільки вбачає їх зацікавленість у вирішені спору (на користь відповідача) через набуття права власності на спірні об`єкти нерухомого та рухового майна.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 25 серпня 1995 року.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2006 року, яке набрало законної сили 10 листопада 2006 року, вказаний шлюб було розірвано. Апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_2 , звертаючись до суду з позовом, серед іншого, посилався на те, що вони з ОСОБА_5 не проживають однією сім`єю з травня 2004 року на момент звернення до суду з позовом. Вказане рішення є чинним та в подальшому не оскаржувалось( т.2 а.с.13).

Розірвання шлюбу було зареєстровано 07 грудня 2006 року (т.2 а.с. 58).

Відповідно до ст. 114 СК України в редакції, чинній на момент ухвалення та набрання законної сили рішенням від 30 жовтня 2006 року про розірвання шлюбу, у разі розірвання шлюбу державним органом реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

За ст.115 СК України в тій же редакції розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі реєстрації актів цивільного стану, за заявою колишньої дружини або чоловіка. Розірвання шлюбу засвідчується Свідоцтвом про розірвання шлюбу зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.

Шлюб, який розривається судом, припиняється в день набрання чинності рішенням суду, що було чітко встановлено положенням законодавства. В подальшому особа має зареєструвати державному органі реєстрації актів цивільного стану, що засвідчується видачею свідоцтва. Однак, права та обов`язки подружжя, які виникають внаслідок укладення шлюбу, припиняються саме в день набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу. Оформлення свідоцтва про розірвання шлюбу не змінює правових наслідків встановлених рішенням суду щодо розірвання шлюбу.

Отже, хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК) (п. 15 постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Аналогічна позиція міститься в постанові КЦС ВС від 22.09.2021 в справі № 757/13796/20.

Отже, оскільки рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було ухвалено 30 жовтня 2006 року, в подальшому не оскаржувалось та набрало законної сили 10 листопада 2006 року, то шлюб вважається розірваним 10 листопада 2006 року.

Зважаючи на наявність обставин, характерних для сімейних правовідносин, якими вважаються проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спірного користування, наявності спільних обов`язків щодо використання кредитних коштів в спільних інтересах із заставою майна, колегія суддів вважає, що факт перебування позивача та відповідача у ділових, партнерських стосунках, що є відмінними від сімейних, у судових засіданнях не доведено, а усі надані сторонами докази, які належним чином досліджені судом, переконливо свідчать про достатність підстав для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

За таких обставин та оскільки позивачем був доведений факт спільного проживання з відповідачем, колегія суддів дійшов висновку встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без шлюбу з 10 листопада 2006 року по 16 травня 2008 року та відсутність підстав для встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня по 09 листопада 2006 року.

Зважаючи на таке, аргументи апеляційної скарги проте, що встановлені рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2006 року факти припинення шлюбних відносин відповідача з ОСОБА_5 не підлягає доказуванню та переоцінці при ухвалені іншого судового рішення в силу ч.4 ст.82 ЦПК України колегія суддів відхиляє, так як встановлений факт не має правового значення при вирішенні цього спору. Більш того, ст.25 СК України передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

До укладення іпотечного договору ОСОБА_2 27 липня 2007 року надав нотаріально посвідчену заяву, що на час придбання спірної квартири, що передається в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» в забезпечення зобов`язань, в шлюбі не перебуває, та не з ким не проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Квартира, що передається в іпотеку банку, не є об`єктом спільної власності та перебуває в його особистій приватній власності і відсутні права третіх осіб на неї.

При цьому зміст цієї заяви ОСОБА_2 на ім`я нотаріуса, не може бути безумовним доказом зі спростування встановленого судом факту, оскільки в цьому випадку нотаріусом засвідчується не зміст заяви, а справжність підпису особи, яка її написала.

Щодо визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя

За змістом статті 57СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно зі статтею 60СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною третьою статті 61СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Згідно із статтею 70СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків (постанова КЦС ВС від 08.12.2021 в справі №531/295/19).

Вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання (статті 3, 74 СК України) (постанова ВП ВС від 03.07.2019 в справі № 554/8023/15).

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Доказів наявності будь-яких письмових угод щодо особистої чи спільної власності на спірне майно, яке було набуто в період з 10 листопада 2006 року та до розірвання шлюбу, сторони не надавали ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції. На існування будь-яких інших домовленостей щодо спільного майна сторони не посилались.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору купівлі-продажу від 27 липня 2007 року трикімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 68.6 кв.м., житловою площею 38.9 кв.м. на праві власності належить ОСОБА_2 (т. 1а.с. 39, т.2 а.с.60-62).

Відповідно до довідки регіонального сервісного центру МВС в Миколаївській області від 20 жовтня 2020 року, копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , за ОСОБА_2 30 січня 2007 року зареєстровано автомобіль марки KIA Sportage, 2007 року випуску, чорного кольору, кузов № НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Отже, вказане рухоме та нерухоме майно було набуте під час спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а відтак підлягає поділу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині поділу транспортного засобу, ОСОБА_1 вказувала, що це майно є неподільним та ним фактично користується лише відповідач, а тому вважала за доцільне у даному випадку в порядку поділу майна подружжя виділити вказаний транспортний засіб відповідачу, стягнувши з нього на її користь компенсацію половини їх вартості в сумі 121855 грн.50 коп.

Вирішуючи питання щодо правового режиму спірного майна, судом встановлено факти придбання сторонами майна у період спільного проживання, внаслідок спільної праці та ведення спільного господарства, побуту, а також виконання взаємних прав та обов`язків, яке на час придбання зареєстровано за відповідачем.

При цьому зміст поданої ОСОБА_2 заяви на ім`я нотаріуса, у якій він стверджується, що при купівлі спірної квартири він ні з кім спільно не проживає однією сім`єю без укладення шлюбу та використовує гроші, які не є об`єктом спільної сумісної власності, не може бути безумовним доказом зі спростування встановленого судом факту, оскільки в цьому випадку нотаріусом засвідчується не зміст заяви, а справжність підпису особи, яка її написала.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (п.п. 19,20,22,30 постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачем було розраховано середню вартість спірного автомобіля 243711 грн. на підставі даних веб-ресурсів Інтернету про вартість аналогічних автомобілів, проте у розумінні процесуального закону такі дані не можуть бути допустимим доказами по справі.

Відповідно до звіту про експертну оцінку ТЗ №140-1276 від 17 грудня 2020 року легкового автомобілю KIA Sportage, 2007 року випуску, чорного кольору, кузов № НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , проведеного експертом Горським А.О. вартість автомобіля станом на 17 грудня 2020 року складає 157 367 грн. (т.1 а.с.142-153).

Іншої оцінки нерухомого майна матеріали справи не містять, клопотання про призначення експертизи з метою визначення вартості майна в процесі розгляду справи не заявлялось.

В суді апеляційної інстанції позивач не заперечувала проти вартості спірного автомобіля, визначеної вказаним звітом.

За таких обставин, колегія суддів задовольняє позовні вимоги в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири АДРЕСА_2 загальною площею 68.6 кв.м., житловою площею 38.9 кв.м. та її поділу в рівних частках між сторонами та частково позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію за належну їй частку автомобіля марки KIA Sportage, 2007 року випуску, чорного кольору, кузов № НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , в сумі 76683 грн.50 коп.

Учасникам справи був наданий повний обсяг процесуальних прав, в тому числі на стадії апеляційного розгляду справи, задля доведення/спростування фактів та обставин з метою всебічного встановлення фактичних обставин справи та правильного вирішення справи по суті заявлених позовних вимог.

Також, апеляційний суд вважає за потрібне зазначити, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія А, №303-А, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивачем була визначена ціна позову в розмірі 818 227 грн.25 коп. Вказана ціна позову не оспорювалась відповідачем в процесі розгляду справи.

За подання до суду позову позивачка сплатила судовий збір в сумі 9023 грн.08 коп., а за подання апеляційної скарги в сумі 13534 грн. 63 коп.

Оскільки колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції та позовні вимоги ОСОБА_1 задовольняє частково, то з відповідача на її користь підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 21 426 грн.50 коп. за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвокатом Голубенка Дмитра Костянтиновича - задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на спільне сумісне майно подружжя та поділ майна - задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з 10 листопада 2006 року по 16 травня 2008 року.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 68.6 кв.м., житловою площею 38.9 кв.м. та легковий автомобіль марки KIA Sportage, 2007 року випуску, чорного кольору, кузов № НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Визнати за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_5 ) право власності на 1/2 частину квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 68.6 кв.м., житловою площею 38.9 кв.м.

Визнати за ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_6 ) право власності на 1/2 частину квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 68.6 кв.м., житловою площею 38.9 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_5 ) грошову компенсацію за належну їй Ѕ частину автомобіля марки KIA Sportage, 2007 року випуску, чорного кольору,кузов № НОМЕР_2 номер кузова НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , в сумі 76 683 ( сімдесят шість тисяч шістсот вісімдесят три) грн.50 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_5 ) судовий збір за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 21 426 (двадцять одна тисяча чотириста двадцять шість) грн. 50 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді В.І. Темнікова

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 01 липня 2022 року.