КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №759/5806/20 Головуючий у І інстанції - Шум Л.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/4851/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

за участю секретаря Линок В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 11 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної державної адміністрації у м. Києві про позбавлення батьківських прав,-

встановив:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 стосовно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що відповідач є батьком неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батько дитини, починаючи з жовтня 2013 р. проживає окремо та жодного з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере виховної, матеріальної або будь-якої іншої участі в житті дитини, жодним чином нею не цікавиться. З 25.11.2013р. відповідач повинен сплачувати аліменти, однак не цікавиться, за які кошти виховується його дитина. Він абсолютно не піклується про доньку, не проявляє зацікавленості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами, станом здоров`я, її навчанням, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, взагалі не спілкується з дитиною. Має заборгованість по аліментам, тобто є злісним неплатником.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 11 листопада 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної державної адміністрації у м. Києві про позбавлення батьківських прав - задоволено.

Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 704, 80 грн. (сімсот чотири грн. 80 коп.)

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що виключних підстав для позбавлення батьківських прав не має.

Відзив не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що від шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.7/.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 09.01.2014р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розірвано та стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 700,00 грн., щомісячно починаючи з 25.11.2013р. і до її повноліття/а.с.3-5/.

Відповідно до довідки старшого державного виконавця станом на 11.05.2021р. заборгованість по аліментах відповідача становить 66 839,83 грн./а.с.215/.

З матеріалів справи вбачається, що вихованням та здоров`ям дитини займається мати ОСОБА_5 /а.с.95,136 /.

Відповідно до акту обстеження від 21.08.2019р. умови проживання дитини ОСОБА_3 задовільні (в квартирі чисто, наявні необхідні меблі, побутова техніка)/а.с.54/.

Встановлено, що донька сторін проживає разом з мамою та знаходиться на її утриманні.

Згідно висновку Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 18.10.2019р. № 107-40/8225 було прийнято рішення про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановивши вказані обставини, суд дійшов висновку, що відповідач не займається вихованням та утриманням доньки, не цікавиться її життям, здоров`ям, успіхами, повністю самоухилився від виконання батьківських обов`язків, тому вважав позов обгрунтованим.

Посилання відповідача, що позивач не дає спілкуватися з донькою суд не прийняв до уваги, оскільки доказів, що він звертався до органу опіки та піклування чи суду з вимогами про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною не надано.

Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання спілкуватися та піклуватися про неї.

Проте такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення у повній мірі не відповідають.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України (у редакції, чинній на час розгляду судами спору) визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що можеспричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції застосував положення статті 164 СК України без врахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, не взяв до уваги, що позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Встановивши фактичні обставини справи, суд неправильно розтлумачив поняття винного ухилення від виконання батьківських обов`язків і дійшов помилкового висновку, що бездіяльність відповідача при виконанні батьківських обов`язків свідчить про наявність підстав для позбавлення останнього батьківських прав відносно його доньки, яка проживає разом з матір`ю.

При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні.

У цій справі судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка залишилася проживати з матір`ю у новій сім`ї.

Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків батька і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав.

Покладаючи в основу рішення про задоволення позову висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, суд не врахував, що батько проживає окремо від дитини, проти позбавлення батьківських прав заперечує, виплачує аліменти в міру можливості, отже вказаний висновок не підтверджує, що відповідач, який не має негативних характеристик, свідомо та остаточно знехтував своїми обов`язками відносно дитини, втратив цікавість до дитини, а інтереси дитини вимагають застосування такого крайнього заходу як позбавлення батька батьківських прав.

Статтею 19 СК України встановлено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Таким чином, суд першої інстанції при вирішенні справи неправильно застосував до спірних правовідносин положення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 164, 166 СК України та дійшов помилкового висновку, що неналежне виконання відповідачем батьківських обов`язків щодо малолітньої доньки, яка проживає з матір`ю, за обставин цієї справи свідчить про необхідність позбавлення його батьківських прав, і застосування такого крайнього заходу покликане захистом інтересів дитини.

У зв`язку з зазначеним ухвалене судом першої інстанції судове рішення не може вважатися законними та обґрунтованими і підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,376,381,382,389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 11 листопада 2021 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної державної адміністрації у м. Києві про позбавлення батьківських прав- відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник