Справа № 473/138/22
РІШЕННЯ

іменем України

"05" липня 2022 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі головуючого - судді Ротар М.М.

з участю секретаря судових засідань Попенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в місті Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту

ВСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 та звільнити його з під арешту.

Позов мотивований тим, що 10.02.2002 року вона уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 . Під час перебування у шлюбі вони за спільні кошти придбали житловий будинок АДРЕСА_1 . Вказаний будинок зареєстровано на відповідача ОСОБА_2 .

Вироком Вознесенського міськрайонного суду від 23.04.2018 року відповідача ОСОБА_2 за скоєння злочину передбаченого вимогами ч.2 ст.286 КК України було визнано винним і йому призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. Цим же вироком на користь потерпілого ОСОБА_3 було задоволено цивільний позов в сумі 375165 грн.

За виконавчим листом № 473/21/18 виданим 20.12.2018 року, головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Сазоновим Дмитром Костянтиновичем 12.11.2021 року винесена постанова ВП № 57961070 про накладення арешту на майно боржника, а саме: на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку.

Посилаючись на те, що вказаний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя та вимоги ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження», яка передбачає, що особа, яка важає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, позивачка просила позов задоволити.

Ухвалою від 18 січня 2022 року відкрито провадження по справі та справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою від 13 травня 2022 року залучено до участі в справі в якості співвідповідача ОСОБА_3 .

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, але подала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задоволити з підстав наведених в позові.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, але подав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, жодних заяв, клопотань суду не надав.

Представник третьої особи Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином.

Вивчивши матеріали справи та дослідивши докази, які були надані сторонами у справі і надаючи їм оцінку як в цілому, так і кожному доказу, суд приходить до наступного висновку.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст.76, ч.1, 2 ст.77, ст.ст.79 і 80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про одруження Серії НОМЕР_1 від 10.02.2002 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано 10.02.2002 року у виконкомі Прибужанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, актовий запис за №04.

Відповідно до Договору купівлі-продажу будинку від 11.12.2010 року відповідач ОСОБА_2 за згодою своєї дружини ОСОБА_1 прийняв у власність житловий будинок АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано за ОСОБА_2 14.01.2011 року.

Вироком Вознесенського міськрайонного суду від 23.04.2018 року відповідача ОСОБА_2 за скоєння злочину передбаченого вимогами ч.2 ст.286 КК України було визнано винним і йому призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. Цим же вироком на користь потерпілого ОСОБА_3 було задоволено цивільний позов в сумі 375165 грн.

За виконавчим листом № 473/21/18 виданим 20.12.2018 року, головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Сазоновим Дмитром Костянтиновичем 12.11.2021 року винесена постанова ВП № 57961070 про накладення арешту на майно боржника, а саме: на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку.

Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з того, що основними засадами (принципами) цивільного законодавства, зокрема є: верховенство права, змагальність сторін, та диспозитивність (ч.3 ст.2 ЦПК України).

Правовідносини між сторонами регулюються як нормами Сімейного кодексу України так і нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст.163 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

У відповідності до ч.ч. 1, 2, 3 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У відповідності до абзацу 1 п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. №11 сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Також п.30 цієї ж Постанови, передбачено рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, зокрема те, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 набутий позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 в період перебування у шлюбі, тому суд приходить до висновку, що вищезазначене майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.16 ЦК України, єдиним способом поновлення майнових прав позивача в даному випадку буде визнання в судовому порядку права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , та звільнення його з під арешту.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження», особа , яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі набрання законної сили судовим рішенням про знятгя арешту з майна боржника, арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

За встановлених обставин, враховуючи обставини справи, склад описаного майна, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача ОСОБА_1 є обґрунтованими, а тому вони підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 60, 69, 70, 72 СК України, ст.ст. 15, 16, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76, 77, 79, 80, 81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНКОПП НОМЕР_2 ) право власності на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

Звільнити з-під арешту Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 , що накладений постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 12.11.2021 року в межах виконавчого провадження №57961070.

Рішення суду може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 06 липня 2022 року.

Суддя М.М. Ротар