Справа № 605/617/21
РІШЕННЯ

Іменем України

"01" липня 2022 р. Підгаєцький районний суд

Тернопільської області

в складі:

головуючого судді Горуц Р.О.

за участю:

секретаря судового засідання Лежигубської О.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в місті Підгайці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та з підстав викладених у заяві просить їх задовольнити. Крім того, додав, що шлюб між сторонами було розірвано 22 листопада 2018 року. В травні 2019 року відповідачка виїхала із будинку позивача, що в АДРЕСА_1 , самостійно та забрала свої речі, при цьому позивач не чинив їй будь-яких перешкод у проживанні в ньому. З того часу відповідач проживає у будинку своєї матері, що в с. Литвинів Тернопільського району Тернопільської області. Вказаний будинок успадкований позивачем, складається з двох житлових кімнат, при цьому у ньому проживають відповідач із своєю дружиною, сином від першого шлюбу та сином від другого шлюбу. Проживання відповідача у даному будинку на даний час є неможливим, оскільки у позивача є вже інша сім`я. Сторони перебувають у неприязних стосунках. Відповідач не зверталась із позовом про усунення перешкод у користуванні житловим будинком.

В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав з підстав викладених у відзиві на позов, запереченні на відповідь на відзив та у їх задоволенні просить відмовити. Також вказав, що відповідач є співвласником цього житла. Позивач чинив відповідачці перешкоди для проживання у вказаному будинку, про що свідчать документи поліції, однак, які саме перешкоди чинив ОСОБА_3 , відповідачці, йому не відомо. Відповідачка добровільно не залишала житловий будинок, що в АДРЕСА_1 , при цьому з якого саме часу вона не проживає у ньому, йому не відомо, як і не відомо, яким чином позивач набув право власності на даний будинок, який на його думку є спільною сумісною власністю подружжя. В подальшому визнав той факт, що відповідач разом із своїм молодшим сином з 2019 року і по даний час проживає у будинку своєї матері, що в с. Литвинів Тернопільського району Тернопільської області. Відповідачці не було відомо, що вона могла звернутись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, а тому вона цього не зробила. Також зазначив, що на даний час ще не пройшов річний строк, який необхідно для того, щоб відповідачку визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Представником відповідача подано відзив на позов та заперечення на відповідь на відзив, у яких з підстав викладених у них, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представником позивача подано відповідь на відзив, у якій з підстав викладених у ній, позовні вимоги просить задовольнити.

Представником відповідача подано клопотання про зупинення провадження у даній справі з підстав передбачених п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України, до вирішення цивільної справи №344/4614/22 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, яка знаходиться на розгляді у Івано-Франківському міському суді Івано-Франківської області.

Ухвалою Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 15 червня 2022 року у задоволенні вказаного клопотання відмовлено через відсутність об`єктивної неможливості розгляду даної справи до вирішення справи про поділ спільного майна подружжя.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що проживає по сусідству із позивачем, з яким проживала також відповідачка. Їй відомо, що вже близько 3-ох років відповідачка не проживає в с. Заставче в житловому будинку позивача, який він прийняв у спадок від своїх баби та діда. Позивач одружився вдруге, при цьому із своєю новою сім`єю проживають то в с. Заставче, то в м.Івано-Франківськ.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, свідка ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, прийшов до переконання, що позов підлягає до задоволення виходячи із наступних підстав.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У відповідності із ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положенням ст.391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В силу ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить житловий будинок (загальною площею 55,6 кв.м, житловою площею 32,4 кв.м.) з господарськими будівлями, що в АДРЕСА_1 Завалівського старостинського округу Підгаєцької міської ради Тернопільського району Тернопільської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 27 листопада 2007 року виданим Завалівською сільською радою на підставі рішення виконавчого комітету Завалівської сільської ради за №61 від 30 жовтня 2007 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27 листопада 2007 року, виданим на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 27 листопада 2007 року.

Рішенням виконавчого комітету Завалівської сільської ради від 11 липня 1989 року "Про оцінку зібраних матеріалів та оформлення права власності на жилий будинок (домоволодіння)", вирішено погодитись з оцінкою матеріалів та пропозицій бюро технічної інвентаризації про встановлення факту належності і визнання права власності на жилі будинки, що знаходяться в АДРЕСА_1 та інших, за громадянами, згідно списку, що додається.

У вказаному списку під №28 міститься прізвище діда позивача - ОСОБА_6 .

Як вбачається із свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 15 жовтня 1989 року виданого на підставі рішення виконкому районної ради №194 від 15 серпня 1989 року "Про оформлення права власності на жилі будинки", житловий будинок з господарськими будівлями, що в АДРЕСА_1 належав трьом членам колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_6 .

Дідо позивача ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що видно із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 .

Баба позивача ОСОБА_7 05 квітня 1993 року у Завалівській сільській раді склала заповіт розпорядженням якого вищевказане майно, заповіла позивачу.

Із інформації Завалівського старостинського округу від 04 лютого 2022 року №12 (надалі -інформація Завалівського старостинського округу) видно, що житловий будинок в АДРЕСА_1 , 1937 року побудови, що підтверджується записами в погосподарській книзі с. Заставче за 1986-1990 роки. Станом на 03 серпня 1993 року згідно записів погосподарської книги с. Заставче за 1991-1995 роки, головою колгоспного двору була ОСОБА_7 .

Баба позивача - ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 04 серпня 1993 року.

Встановлено, що на підставі заяви ОСОБА_3 , записів погосподарської книги с. Заставче за 1991-1995 роки, виконавчим комітетом Завалівської сільської ради Підгаєцького району Тернопільської області 30 жовтня 2007 року було прийнято рішення №61 "Про оформлення права приватної власності", яким вирішено оформити право приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що в АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

Згідно інформації Завалівського старостинського округу після смерті свого діда та баби, позивач вступив в управління та володіння спадковим майном померлих та став головою домогосподарства, про що свідчать записи в погосподарській книзі с. Заставче за 1991-1995, 1996-2000 роки.

Актом - підтвердження про фактичне проживання, засвідченим старостою Завалівського старостинського округу за вих.№11 від 04 лютого 2022 року, підтверджується той факт, що позивач дійсно спільно проживав із своїм дідом та бабою, починаючи з 1982 року по час їх смерті, в АДРЕСА_1 , де і проживає по даний час.

Той факт, що від шлюбу сторін, який в подальшому розірвано, народилось двоє синів, один з яких проживає з позивачем, а інший із відповідачкою, а також, що позивач вдруге одружився і від даного шлюбу має дитину, підтверджено представником позивача в судовому засіданні та визнано представником відповідача, а тому відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, доказуванню не підлягає.

Встановлено, що відповідачка з 04 лютого 2003 року і по даний час зареєстрована у будинку позивача, що підтверджується будинковою книгою для прописки громадян, що проживають в АДРЕСА_1 , погосподарською книгою №3 Завалівського старостинського округу за 2021-2025 роки, а також підтверджено в судовому засіданні представниками сторін.

Твердження представника відповідача з приводу того, що відповідач менше року не проживає у даному будинку, суд оцінює критично, вважає їх голослівними, такими, що не підтверджені належними і допустимими доказами, оскільки такі повністю спростовані дослідженими матеріалами справи, поясненнями свідка, представника позивача та частково поясненнями представника відповідача.

Так, із актів про не проживання особи за місцем реєстрації від 02 та 08 листопада 2021 року, засвідчених старостою Завалівського старостинського округу за вих.№№380, 385 відповідно, видно, що відповідачка з 25 травня 2019 року фактично не проживає в АДРЕСА_1 .

Посилання представника відповідача стосовно того, що позивач чинив перешкоди відповідачці для проживання у вищезазначеному житловому будинку, суд до уваги не приймає, оцінює їх критично, оскільки такі не підтверджені жодними належними і допустимими доказами, при цьому інформація ГУНП в Тернопільській області від 10 січня 2022 року не є доказом цього.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника будинку (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим, суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У даному випадку спір виник між власником житлового будинку та колишнім членом його сім`ї з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

З викладеного, можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

У рішеннях Конституційного Суду України №4-зп від 3 жовтня 1997 року щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) №18/183-97 та № 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва" (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) № 1-7/2012 зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характера права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено перелік речових прав, похідних від права власності:

право користування (сервітут);

інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Вищевикладене відповідає правовій позиції викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження №14-181цс18).

Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті, суд враховує баланс інтересів сторін спору.

Судом встановлено, що спірний житловий будинок в якому проживає 4 особи, має дві житлові кімнати, площею 32,4 кв.м. Вказана обставина має оцінюватися з урахуванням вимог статті 50 ЖК УРСР, яка передбачає, що при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя.

Крім цього, згідно з поясненнями представників сторін, відповідачка з 2019 року проживає у житловому будинку своєї матері, що в с. Литвинів Литвинівського старостинського округу Підгаєцької міської ради Тернопільського району Тернопільської області, тобто у неї є батьківський будинок в якому проживає її мати.

Доказів про неможливість проживання відповідачки у зазначеному вище житловому будинку матеріали справи не містять.

Таким чином, у цій справі питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі "Кутцнер проти Німеччини", пункт 60).

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 3 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом; стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час перегляду справи у касаційному порядку).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 12 ЦПК України).

Суд враховує позовні вимоги ОСОБА_3 на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, при цьому вважає, що такі відповідають такій пропорційності, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, відповідачка має інше місце проживання за адресою: с. Литвинів Литвинівського старостинського округу Підгаєцької міської ради Тернопільського району Тернопільської області, спірний житловий будинок, в якому проживає 4 чоловік, має дві житлові кімнати, житловою площею 32,4 кв.м.

Разом із тим, встановивши, що права позивача порушені у контексті статті 8 Конвенції, суд вважає за необхідне зазначити, що порушено і його права, як власника житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача, з яким після розірвання шлюбу із відповідачкою залишився проживати його старший син, тому відповідачка як колишній член його сім`ї втратила право на користування житловим будинком, оскільки вона вже не є членом його сім`ї.

Таким чином, суд вважає, що інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якої припинилися правові підстави користування чужим майном, та яка, за доводами позивача, забезпечена іншим житловим приміщенням, що нею не спростовано.

Припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За таких обставин, суд дійшов висновку, про те, що позов ОСОБА_3 підлягає до задоволення, оскільки право відповідача на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч.2 ст.406 ЦК України, що також відповідає правовій позиції Верховного Суду України викладеній у постанові від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16.

Судові витрати, а саме судовий збір в сумі 908 грн. сплачений позивачем при подачі позову до суду, слід стягнути на його користь із відповідачки, відповідно до ст.141 ЦПК України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, ст.ст.317, 319, 391, 406 ЦК України, ст.41 Конституції України, Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , особою, що втратила право користування житловим приміщенням в житловому будинку, що в АДРЕСА_1 Завалівського старостинського округу Підгаєцької міської ради Тернопільського району Тернопільської області, власником якого на праві приватної власності є - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Стягнути із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої: АДРЕСА_1 Завалівського старостинського округу Підгаєцької міської ради Тернопільського району Тернопільської області, жительки с. Литвинів Литвинівського старостинського округу Підгаєцької міської ради Тернопільського району Тернопільської області, паспорт серії НОМЕР_4 виданий Підгаєцьким РВ УМВС України від 24 листопада 2001 року на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жителя АДРЕСА_1 Завалівського старостинського округу Підгаєцької міської ради Тернопільського району Тернопільської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , судовий збір в сумі 908 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , житель АДРЕСА_1 Завалівського старостинського округу Підгаєцької міської ради Тернопільського району Тернопільської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ;

Представник позивача: Мельник Юрій Олександрович, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №308 від 26 вересня 2003 року, м. Тернопіль бульвар С.Петлюри, 69;

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована: АДРЕСА_1 Завалівського старостинського округу Підгаєцької міської ради Тернопільського району Тернопільської області, жителька с. Литвинів Литвинівського старостинського округу Підгаєцької міської ради Тернопільського району Тернопільської області, паспорт серії НОМЕР_4 виданий Підгаєцьким РВ УМВС України від 24 листопада 2001 року;

Представник відповідача: Микулич Ігор Володимирович, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №001831 від 16 серпня 2021 року, м. Івано-Франківськ вул. Пасічна, 38/85.

Головуючий: Р. О. Горуц