КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/5583/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до заявлених позовних вимог, позивачі просили:

- визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивачів на повагу до їхньої гідності та честі, інформацію (підкреслену), розповсюджену відповідачем 21 вересня 2020 року у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 , що був поданий до Голосіївського районного суду м. Києва в цивільній справі №754/6234/20 та направлений всім учасникам справи, наступного змісту:

« ОСОБА_4 не визнавала ОСОБА_1 своєю внучкою та вважала, що вона не є донькою її сина»;

«З позову напрошується висновок, що вона (позивач ОСОБА_1 ) впевнена, що покійна бабуся, яка не бачила її сім років до смерті і померла також не побачивши, повинна була думати не про свій комфорт, а про ОСОБА_5 , яку вона не вважала своєю внучкою, про що неодноразово висловлювалася знайомим»;

- зобов`язати відповідача спростувати поширену відносно позивачів недостовірну інформацію, шляхом направлення до Голосіївського районного суду м. Києва та всім учасникам справи у справі №754/6234/20 відповідної заяви, після набрання законної сили судовим рішенням в даній справі, з наступним текстом спростування:

«Вважати недійсною інформацію викладену у відзиві від 21 вересня 2020 року за підписом ОСОБА_3 у справі №754/6234/20 про те, що ОСОБА_4 не визнавала ОСОБА_1 своєю внучкою та вважала, що вона не є донькою її сина, а також те, що ОСОБА_5 , вона не вважала своєю внучкою, про що неодноразово висловлювалася знайомим»;

- стягнути з відповідача на користь позивачів моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації у розмірі 100000 грн. по 50000 грн. кожній з позивачів.

Вимоги мотивовано тим, що зазначена у відзиві інформація не відповідає дійсності, не підтверджена належними та допустимими доказами та спростовується доказами, які надають позивачі.

Поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до позивачів, що в свою чергу впливає на зниження цінності їхньої особи, створює негативну соціальну оцінку особи позивачів в очах оточуючих, порушує їх гідність та честь.

Моральна шкода позивачам завдана тим, що відповідачем свідомо розповсюджена неправдива інформація, яка спрямована на приниження честі та гідності позивачів перед судом, учасниками справи, серед знайомих позивачів та взагалі перед суспільством.

Розмір заподіяної моральної шкоди визначений виходячи з того, що позивачам завдано сильних душевних страждань, порушено їх звичайний спосіб життя, призвело до порушень діяльності нервової системи та інших розладів здоров`я внаслідок таких дій відповідача.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року, у задоволенні даного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовували тим, що предметом даного позову є захист честі та гідності позивачів внаслідок поширення відповідачем недостовірної інформації щодо позивачів у процесуальних документах (відзиві на позовну заяву) поданих ним до Голосіївського районного суду м. Києва у справі №754/6234/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та заповіту, де зазначено, що: « ОСОБА_4 не визнавала ОСОБА_1 своєю внучкою та вважала, що вона не є донькою її сина».

Також, у цьому ж відзиві зазначено: «З позову напрошується висновок, що вона ( ОСОБА_1 ) впевнена, що покійна бабуся, яка не бачила її сім років до смерті і померла також не побачивши, повинна була думати не про свій комфорт, а про ОСОБА_5 , яку вона не вважала своєю внучкою, про що неодноразово висловлювалася знайомим.

У апелянтів виникає питання, на підставі чого суд першої інстанції зробив висновки про те, що вказані вислови є судженням, адже відповідач не зазначає, що він робить такі висновки з відносин бабусі та внучки або інших обставин, чи він так вважає, оцінивши такі відносини, а чітко зазначає, що: «померла ОСОБА_4 не визначала ОСОБА_1 своєю внучкою, про що неодноразово висловлювалася знайомим», що підтверджує категоричність його тверджень та розповсюдження ним цієї недостовірної інформації, а не якісь його висновки.

Вважають, що спірні вислови відповідача є не оціночними твердженнями, а свідомими, умисними діями відповідача, які спрямовані на поширення такої недостовірної інформації з метою принизити честь та гідність позивачів як матері та доньки, які жили на той час однією сім`єю з ОСОБА_6 , який був чоловіком ОСОБА_2 та батьком, як біологічним, так і фактичним для ОСОБА_1 , і ніколи ні він сам, ні його мати ОСОБА_4 не ставили під сумнів такий факт, що підтверджується відсутністю будь-яких позовів, експертних досліджень щодо батьківства відносно ОСОБА_1 та жоден із знайомих, які будучи допитані в якості свідків у даній справі, не підтвердили наявність такої інформації, і взагалі спростували абсурдні доводи відповідача.

У інформації, що її розповсюдив відповідач не міститься оцінка дій, критика чи його висновки, а фактичні дані, що ОСОБА_4 , не визнавала ОСОБА_1 своєю внучкою, про що розповідала своїм знайомим та не вважала своєю внучкою.

Таким чином, відповідач не оцінює, не критикує чи робить якісь висновки, чи використовує мовно-стилістичні засоби, а чітко зазначає інформацію, що містить фактичні дані, щодо того, що ОСОБА_4 не визнавала ОСОБА_1 своєю внучкою, ніяким чином не підтверджуючи цю інформацію, що підтверджується матеріалами справи та показами свідків.

Також, звертає увагу на те, що поширена відповідачем у відзиві недостовірна інформація не є підставою пред`явлення позову чи стосується його предмету, а також не є доказом у справі, що розглядається Голосіївським районним судом м. Києва та не оцінюється судом при розгляді зазначеної справи, адже ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом у якому просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу та заповіт, вважаючи, що ОСОБА_4 під час здійснення вказаних правочинів не усвідомлювала своїх дій та не могла ними керувати, що підтверджується посмертною судовою психіатричною експертизою, тобто не на підставі того, що вона є родичкою (внучкою) померлої ОСОБА_4 і чи ставився такий факт родинних відносин під сумнів чи ні за життя ОСОБА_4 .

Просили скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

На апеляційну скаргу ОСОБА_3 подав відзив, обґрунтовуючи його тим, що Деснянським районним судом м. Києва зроблено належний і законний висновок стосовно того, що ОСОБА_3 , зазначивши ставлення ОСОБА_4 до ОСОБА_1 у відзиві до Голосіївського районного суду м. Києва, зазначив свої заперечення щодо наведених позивачем обставин та заявлених вимог.

ОСОБА_1 у позовній заяві поданій до Голосіївського районного суду м. Києва зазначала, що ОСОБА_3 , шляхом обману чи іншим впливом змушував її вчинити дії стосовно свого майна, що він вчинив незаконні дії та шахрайським шляхом заволодів майном померлої, що ОСОБА_4 не усвідомлювала своїх дій та не керувала ними, а ОСОБА_3 скористався таким станом ОСОБА_4 .

Зазначає, що він заперечував такі необґрунтовані звинувачення ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву.

Він пояснював, що дії ОСОБА_4 були свідомі і послідовні.

Вони були результатом домовленості між ОСОБА_3 , покійним ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_3 буде доглядати ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_6 , а ОСОБА_4 залишить ОСОБА_3 своє майно.

У контексті цих подій зазначалось і про ставлення ОСОБА_4 до внучки, ОСОБА_1 .

Ніяких умисних дій щодо приниження честі та гідності ОСОБА_1 , а тим більше ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не мав на увазі.

Це були оціночні судження і суд першої інстанції у рішенні обґрунтовано послався на п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» та ст. 30 ЗУ «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року.

Зазначає, що у суду були всі підстави для належного висновку, що у відзиві наведені оціночні поняття, а не поширена недостовірна інформація.

ОСОБА_3 навів висловлювання ОСОБА_4 , які не містили фактичних даних. Про існування таких висловлювань зі сторони ОСОБА_4 підтверджено свідками ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Так, складні відносини між бабусею і внучкою ОСОБА_3 спостерігав особисто. Саме ОСОБА_3 довелось за власний кошт хоронити ОСОБА_6 .

Повідомити ОСОБА_1 про смерть батька не змогли, оскільки ОСОБА_4 не знала адреси ОСОБА_1 та номера її телефону через відсутність будь-якого її спілкування з батьком.

Саме це слугувало джерелом інформації для особистих суджень ОСОБА_3 про відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та про судження ОСОБА_4 .

Просив, залишити рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що 28 липня 2020 року Голосіївським районним судом м. Києва відкрито провадження у справі №754/6234/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_9 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Слупський О.Г., Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гайдук Ю.О. про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання недійсним заповіту, повідомлено відповідача про його право надати відзив на позовну заяву у визначений судом термін.

21 вересня 2020 року відповідачем ОСОБА_3 подано до Голосіївського районного суду м. Києва відзив у справі №754/6234/20, у якому серед іншого зазначено: « ОСОБА_4 не визнавала ОСОБА_1 своєю внучкою та вважала, що вона не є донькою її сина» та «З позову напрошується висновок, що вона ( ОСОБА_1 ) впевнена, що покійна бабуся, яка не бачила її сім років до смерті і померла також не побачивши, повинна була думати не про свій комфорт, а про ОСОБА_5 , яку вона не вважала своєю внучкою, про що неодноразово висловлювалася знайомим».

Предметом позову у справі №754/13554/20 є визнання недостовірною та такою, що порушує майнові права позивачів на повагу до їхньої честі та гідності вищевказаної інформації, розповсюдженої у відзиві, який міститься у справі №754/6234/20, яка розглядається Голосіївським районним судом м. Києва.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, Деснянський районний суд м. Києва виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 у наданому до Голосіївського районного суду м. Києва відповідно до ст. 178 ЦПК України відзиві, зазначив свої заперечення щодо наведених позивачем обставин та заявлених вимог.

При цьому, виокремлені позивачами з відзиву від 21 вересня 2020 року речення: « ОСОБА_4 не визнавала ОСОБА_1 своєю внучкою та вважала, що вона не є донькою її сина» та «З позову напрошується висновок, що вона ( ОСОБА_1 ) впевнена, що покійна бабуся, яка не бачила її сім років до смерті і померла також не побачивши, повинна була думати не про свій комфорт, а про ОСОБА_5 , яку вона не вважала своєю внучкою, про що неодноразово висловлювалася знайомим» за своїм змістом не можуть вважатися недостовірною інформацією, а є викладенням заперечень, щодо наведених позивачем у справі №754/6234/20 обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується та є його оціночними судженнями стосовно відносин, які склалися між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Також, оскільки судом першої інстанції не було встановлено підстав для задоволення вимог позову в частині визнання інформації недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивачів на повагу до їхньої гідності та честі, то також не підлягали задоволенню, як необґрунтовані вимоги позивачів в частині відшкодування моральної шкоди.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст.15-16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Разом із тим, відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У відповідності до положень ст.201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Розглядаючи справи, предметом позову в яких є спростування недостовірної інформації, суди повинні враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності;

г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2019 року (справа №904/4494/18).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

При цьому, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

У відповідності до рекомендацій, викладених в п.15постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Пунктом 3 постанови передбачено, що вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема, права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві.

Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

У зв`язку з цим, суди повинні брати до уваги, що відповідно до ст.275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений г.3, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (ст.277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (ст.278ЦК) тощо.

Згідно з ч.ч.5,6 п.15 вищезазначеної постанови, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Статтею 270 ЦК України передбачено, що відповідно до Конституції України, фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканість, право на недоторканість особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.

Відповідно до ст.297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі.

Гідність та честь фізичної особи є недоторканними.

Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Частина 1 ст.299 ЦК України закріплює особисте немайнове право фізичної особи на недоторканість ділової репутації.

Особистість даного права полягає насамперед у особливості блага, яке складає його об`єкт.

Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Крім цього, відповідно до ч.1 ст.178 ЦПК України, у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.

Відповідно до ч.3 ст.178 ЦПК України, відзив повинен містити: 1) найменування (ім`я) позивача і номер справи; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові для фізичних осіб) відповідача, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку, офіційну електронну адресу та адресу електронної пошти, за наявності; 3) у разі повного або часткового визнання позовних вимог - вимоги, які визнаються відповідачем; 4) обставини, які визнаються відповідачем, а також правову оцінку обставин, надану позивачем, з якою відповідач погоджується; 5) заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права; 6) перелік документів та інших доказів, що додаються до відзиву, та зазначення документів і доказів, які не можуть бути подані разом із відзивом, із зазначенням причин їх неподання; 7) заперечення (за наявності) щодо заявленого позивачем розміру судових витрат, які позивач поніс та очікує понести до закінчення розгляду справи по суті; 8) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до ст.32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 297 ЦК України встановлено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі.

Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ч.1,3 ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано: «Інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом».

Відповідно до ст.30 ЗУ «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири).

Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Відповідно до ч.1, п.4 ч.2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно зі ст.ст.12,76-81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки зазначені у відзиві до Голосіївського районного суду м. Києва по справі №754/6234/20 вислови: « ОСОБА_4 не визнавала ОСОБА_1 своєю внучкою та вважала, що вона не є донькою її сина» та «З позову напрошується висновок, що вона ( ОСОБА_1 ) впевнена, що покійна бабуся, яка не бачила її сім років до смерті і померла також не побачивши, повинна була думати не про свій комфорт, а про ОСОБА_5 , яку вона не вважала своєю внучкою, про що неодноразово висловлювалася знайомим», які позивачі просять визнати недостовірними, є викладенням заперечень відповідача на позов, з яким останній не погодився та є його оціночними судженнями стосовно відносин, які склалися між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

А оскільки відсутні підстави для задоволення вимог позову в частині визнання інформації недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивачів на повагу до їхньої гідності та честі, то відповідно не підлягають і задоволенню вимоги позивачів в частині відшкодування моральної шкоди.

Відтак, викладені в апеляційній скарзі доводи є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без задоволення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 06 липня 2022 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба