КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №369/1538/21 Головуючий у 1 інстанції: Комаревцева Л. В.
провадження №22-ц/824/1599/2022 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

09 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Суханової Є.М., Сушко Л.П.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету Боярської міської ради Київської області, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її виховання, та щодо встановлення графіка участі у вихованні дитини, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обгрунтовував тим, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 15 листопада 2014 року уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва серії НОМЕР_1 .

Від шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився син - ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .

Вказував, що 06 січня 2020 року мати без узгодження з батьком самочинно змінила постійне місце перебування спільного сина, що на думку позивача порушує його права.

На підставі цього ОСОБА_1 просив суд встановити графік участі батька у вихованні сина керуючись принципом 50/50 та наступним графіком:

кожен день народження дитини, а саме: 15 серпня кожного року до досягнення дитиною повноліття від 15:00 до 19:00 без присутності матері та без обмеження місця зустрічей та з правом поїздок по території України, у тому числі до діда, якщо інше не узгоджено між матір`ю ( ОСОБА_2 ) та батьком ( ОСОБА_1 );

кожні дошкільні та шкільні канікули в літній та зимній період не менше 14 (семи) діб та кожен квартал на термін 14 діб для відпочинку та оздоровлення дитини без присутності матері без обмеження місця зустрічей та з правом поїздок по території України, у тому числі до дідуся, якщо інше не узгоджено між матір`ю ( ОСОБА_2 ) та батьком ( ОСОБА_1 );

забирати дитину на вихідні дні (субота та неділя) від 12 год. 00 хв. (суботи) до 19 год. 00 хв. (неділя) з ночівлею, без обмеження місця прогулянок, з можливістю поїздки до родичів, без присутності матері, без обмеження місця зустрічей та з правом поїздок по території України, у тому числі до дідуся - кожні вихідні першого та третього тижня місяця, якщо інше не узгоджено між матір`ю ( ОСОБА_2 ) та батьком ( ОСОБА_1 );

не перешкоджати батькові ОСОБА_1 забирати сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з дитячого садочка та зі школи;

зобов`язати маму ( ОСОБА_2 ) повідомляти батька про термін від`їзду та місце перебування сина за межі міста Києва шляхом письмового повідомлення використовуючи програмні забезпечення, зокрема Viber, Facebook Messenger, Telegram не пізніше ніж за 3 дні перед від`їздом;

зобов`язати маму ( ОСОБА_2 ) невідкладно повідомляти батька про стан здоров`я дитини у разі хвороби та надсилати фото медичних довідок, призначення ліків та записів до медичної картки дитини. Повідомляти та обов`язково узгоджувати з батьком ( ОСОБА_1 ) прийом будь-яких лікарських засобів дитиною;

зобов`язати маму ( ОСОБА_2 ) не меньше трьох разів або понеділок, середа, п`ятниця тижня, забезпечувати відеозв`язок з дитиною після 20-00 за допомогою програмного забезпечення, зокрема Viber, Skype чи інше ПО за домовленістю, з попередженням за 1-у добу засобами електронної пошти: ІНФОРМАЦІЯ_3 чи СМС на номер НОМЕР_3 , якщо інше не узгоджено між матір`ю ( ОСОБА_2 ) та батьком ( ОСОБА_1 );

зміна вищезазначеного графіку та час побачень з сином визначається домовленістю між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом письмової домовленості (написання смс-повідомлень, електронної пошти та використовуючи програмні забезпечення.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 вересня 2021 року позов задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні і вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і встановити наступний графік побачень ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3 :

другу та четверту неділю місяця з 09 год. 00 хв. до 12 год. 00 хв. за місцем проживання дитини або на нейтральній території у присутності матері ОСОБА_2 ;

першу та третю суботу місяця від 16 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. за місцем проживання дитини або на нейтральній території у присутності матері ОСОБА_2 ;

кожного останнього четверга місяця від 18 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. за місцем проживання дитини або на нейтральній території у присутності матері ОСОБА_2 .

Здійснено розподіл судових витрат.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового. Просить встановити в інтересах дитини графік контакту малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з батьком та матір'ю помісячно зі збереженням регулярних сімейних зв`язків та зобов`язанням не перешкоджати реалізації цього права усім учасниками справи та їх родичам, якщо інше не встановлено за домовленістю обома батьками.

Скаргу обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення порушує процесуальні та матеріальні норми права, не відповідає міжнародним зобов`язанням Конвенції про права дитини, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із протоколами 7 та 12, Конвенції про контакт з дітьми, Конституції України.

Вказує, що судом першої інстанції не було проведено глибоке і детальне вивчення всієї сімейної ситуації, не враховані всі фактори, які мають значення для справи, рішення прийнято без повного дотримання найкращих інтересів дитини і поверхневий аналіз ситуації призвів до порушення права на повагу до сімейного життя батька та дитини.

Зазначає, що думка дитини не була з`ясована належним чином, як це вимагає ст.3, 12 Конвенції про права дитини, що потягнуло за собою порушення прав дитини за іншими статтями Конвенції про права дитини, оскільки ст.12 нерозривно пов`язана з низкою загальних принципів цього міжнародного договору, в тому числі зі статтею 2 (право на недискримінацію), статтею 6 (право на життя, виживання і розвиток) та безпосередньо співвідноситься зі статтями, що стосуються цивільних прав і свобод, зокрема, статтею 13 (право на свободу вираження поглядів) і статтею 17 (право на інформацію).

Так, суд першої інстанції зробив висновок про вік дитини та зазначив про врахування його інтересів, вважав необхідним встановити участь у вихованні дитини у присутності матері, проте судом не наведено мотивування щодо того, якими саме інтересами дитини обумовлено присутність третьої особи при здійсненні особистого контакту дитини з батьком та яким чином будуть порушуватись інтереси дитини, якщо мама дитини не буде присутня при зустрічах.

Крім того, сама по собі вказівка на вік дитини, як на причину необхідності присутності мами - не є тією обставиною, яка виключає контакт дитини з батьком без присутності мами та є дискримінацією. Зазначене призводить до непропорційного втручання держави до сімейного життя батька та дитини та не відповідає жодній законній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вважає, що судом не наведено жодного мотивування в сенсі конкретних обставин справи щодо того, чому він відхиляє запропонований позивачем графік виховання та вирішує його зменшити до обсягу, вказаному у резолютивній частині рішення.

Судове рішення, яке суттєво обмежує право на спілкування між батьком і дитиною є заходом, який порушує право, що захищається статтею 8 Конвенції про права дитини і встановлення судом саме такого порядку виховання дитини повинно було бути чітко обґрунтовано у рішенні, чого не було зроблено.

Вказує, що судом не наведено жодних достатніх та серйозних причин для виправдання саме такої обмеженої участі у вихованні, не зазначено, чому більший час у контакті дитини з батьком буде суперечити найкращим інтересам малолітньої особи.

Між обмеженням зустрічей і законною метою у розумінні статті 8 конвенції повинно бути відповідне співвідношення пропорційності, з урахуванням як рівних прав батьків стосовно дитини, так і рівних прав дитини на право отримання виховання з боку батьків.

Вважає, що запропонований спосіб участі судом не встановив справедливого балансу між батьками та дитиною, тому судовим органом порушено його право та право дитини на повагу до їх сімейного життя.

В апеляційній скарзіОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про часткове скасування рішення суду першої інстанції та його зміну в частині встановлення наступного графіку побачень ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3 , і у цій частині викласти рішення суду в наступній редакції: в першу та третю суботу місяця з 16 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. за місцем проживання дитини або на нейтральній території у присутності матері ОСОБА_2 ;

у випадку, якщо перша та третя субота місяця припадає на період канікул і дитина перебуває на відпочинку, з метою оздоровлення, за межами території міста Боярка, зустрічі з батьком переносяться на інші дні за попереднім погодженням з матір`ю ОСОБА_2 ;

зміна вищезазначеного графіка, умов та часу побачень батька з дитиною визначається обопільною письмовою домовленістю між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом обміну emailлистами на електронні адреси ІНФОРМАЦІЯ_7 та ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, також допущено невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильно застосовано норми матеріального права, а саме, допущено неправильне тлумачення закону.

Вказує, що суд першої інстанції при встановленні графіку побачень позивача з дитиною у своїх висновках не врахував те, що якщо побачення будуть відбуватися кожні суботу та неділю, дитина буде перебувати в постійній емоційній напрузі, на вихідних днях, коли необхідно відновлювати сили фізичні та емоційні перед відвідуванням дитячого садочку, а в подальшому навчання у школі.

Крім того, це буде впливати на всесторонній розвиток дитини, оскільки, на вихідних днях, дитині необхідно відвідувати, наприклад, гуртки, екскурсії, спілкуватися з іншими дітьми, а відсутність повного вихідного дня для цих потреб не дозволить забезпечити гармонійний розвиток дитини, оскільки всі вихідні дні в місяці вона буде зобов`язана чекати на приїзд позивача, який може взагалі не приїхати в ці дні, і як показує практика поведінки позивача, навіть завчасно не повідомити про це.

Зазначає, що суд першої інстанції при встановленні графіку побачень позивача з дитиною у своїх висновках не врахував те, що позивач не потребує такої кількості днів побачень в місяць з дитиною, яка встановлена судом першої інстанції, оскільки за весь 2020 рік позивач приїжджав до дитини тільки 2 рази, а у 2021 році позивач приїжджав до дитини в середньому не більше 1 разу в місяць, в деяких місяцях взагалі не приїжджав, при цьому, після початку розгляду даної справи в суді першої інстанції, позивач почав приїжджати за декілька днів саме до чергового судового засідання у справі.

Крім того, вважає, що суд першої інстанції, при встановленні графіку побачень позивача з дитиною у своїх висновках не врахував наступні обставини справи, а саме те, що систематичні зустрічі позивача з дитиною, а саме 9 разів на місяць, на даному етапі, впливатимуть на нормальний розвиток дитини та її емоційний стан, оскільки, у наданому відповідачем, до суду першої інстанції Висновку спеціаліста від 05.11.2020 року комплексного психологічного обстеження малолітньої дитини ОСОБА_3 зазначено, зокрема, про те що: дослідження психологічних реакцій дитини психологом, проведені протягом 5 днів (Висновок спеціаліста від 05.11.2020 року, наданий адвокату АО «Лекс Юстум» Саліхову О.О.) та без присутності матері, «для виключення надання нею своєю присутністю або невербальними діями впливу на дитину, матір було попереджено про невтручання в процес обстеження» (стор.2), підтверджують, що дитина вербально та невербально, багато разів, прямо чи опосередковано висловлювалися, що взагалі не виказує бажання навіть бачитися з батьком, зустрічатися, неодноразово виказувала психологу небажання проживати з батьком, залишатися з ним наодинці.

Зазначає, що з тексту Висновку спеціаліста випливає (стор.6, 7, 8, 9), що інтересам малолітньої дитини не відповідають регулярні та нав`язливі побачення (тим більше наодинці) з агресивно налаштованим батьком. Навіть при згадуванні про батька «у ОСОБА_4 виявляється високий рівень тривожності» (результат методики «Обери обличчя», стор. 7), що є «наслідком значної травматизації від ситуації насильства з боку батька, в якій дитина опинилася свідком»). Також «при згадуванні батька у ОСОБА_3 спостерігаються прояви психоемоційної напруги» (п.13 стор.8), «дитина не буде почувати себе психологічно комфортно у випадку, якщо батько виявить бажання бачитися з нею без присутності матері та інших рідних дитині людей» (п.15 стор.8).

До того ж, відповідно до постанови Шевченківського районного суду міста Києва від 13 грудня 2019 року у справі №761/47758/19 встановлено, що 01 грудня 2019 року о 20 годині 18 хвилин позивач ОСОБА_1 , перебуваючи за місцем свого проживання, вчинив психологічне насильство відносно своєї дружини ОСОБА_2 , завдавши останній сильне душевне хвилювання.

У судовому засіданні ОСОБА_1 свою провину визнав та щиро розкаявся.

Крім того, винність ОСОБА_1 у вчинені згаданого правопорушення підтверджується матеріалами справи, а саме: протоколом про адміністративні правопорушення від 1 грудня 2019 року та іншими матеріалами справи.

Таким чином, проаналізовані докази підтверджують вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Як вбачається із змісту особистих пояснень ОСОБА_1 від 01.12.2019 року, останній зазначає, що виник конфлікт з дружиною через те, що його син кинув м`яч в монітор його комп`ютера та він вирішив хлопнути свого сина по сідниці за те, що він таке зробив, але прийшла дружина та стала між ним та дитиною та він вирішив хлопнути її по сідниці. Вищенаведене зафіксовано у Довідці №8808 від 02.12.2019 року, виданій ОСОБА_2 - забій попереково-крижового відділу хребта.

Згідно з довідкою від 17.07.2020 року, яка видана Шевченківським УП ГУНП у

м. Києві, ОСОБА_1 перебуває на профілактичному обліку в Шевченківському УП ГУНП м. Києва під категорією «Домашній насильник».

Суд першої інстанції при встановленні графіку побачень позивача з дитиною у своїх висновках не врахував те, що відповідно до Висновку органу опіки та піклування, рекомендовано встановити графік спілкування Позивача з дитиною 2 рази на місяць, а саме: першу та третю суботу, при цьому побачення мають відбуватися за попереднім погодженням з матір`ю дитини та у присутності матері.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що необхідно встановити графік побачень позивача з дитиною 9 разів на місяць не відповідають обставинам справи та рекомендаціям органу опіку та піклування.

Суд першої інстанції при встановленні графіку побачень позивача з дитиною у своїх висновках не врахував, що дитина фактично позбавляється можливості виїхати на відпочинок, наприклад, влітку на море, або на екскурсії по Україні, оскільки встановлений графік побачень з позивачем передбачає, що кожні вихідні дні в місяці дитина повинна бачитися з позивачем, як наслідок не зможе нікуди поїхати.

Також вважає, що судом першої інстанції допущене неправильне тлумачення закону, а саме: ст.157 та ст.159 СК України, оскільки при встановленні графіку побачень не повністю враховано вищенаведені обставини справи та докази, як наслідок при тлумаченні вказаних статей СК України не враховано, що спілкування з позивачем перешкоджатиме нормальному розвиткові дитини.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 - ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, встановити в інтересах дитини графік контакту малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з батьком та матір`ю помісячно зі збереженням регулярних сімейних зв`язків та зобов`язанням не перешкоджати реалізації цього права усім учасниками справи та їх родичам, якщо інше не встановлено за домовленістю обома батьками.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що батько дитини має право на спілкування з нею, однак це не повинно заважати нормальному розвитку дитини, а тому слід створити умови для одночасного спілкування з дитиною обох з батьків. Вказував, що зважаючи на те, що дитина має незначний вік та враховуючи висновок Служби у справах дітей Боярської міської ради про визначення порядку участі у вихованні дитини, вважав, що спілкування батька з дитиною доцільно обумовити присутністю матері дитини.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_3 згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно до висновку Виконавчого комітету Боярської міської ради Київської області Служби у справах дітей Боярської міської ради щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та щодо встановлення графіка участі у вихованні дитини ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивачу - батькові дитини ОСОБА_1 рекомендовано здійснювати свою участь у вихованні дитини ОСОБА_3 відповідно до графіку спілкування в такі дні: 1-3 субота від 16 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв.

Побачення мають відбуватися за попереднім погодженням з мамою дитини та у присутності мами ОСОБА_2 .

Рекомендувати мамі ОСОБА_2 поважати права батька ОСОБА_1 не чинити перешкод у спілкуванні з сином.

Рекомендувати батькові ОСОБА_1 не порушувати графік побачень, приділяти дитині увагу і турботу.

За ч.6 ст.7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.

Згідно з ч.7 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Метою законодавчого закріплення права батьків на спілкування з дитиною і є насамперед захист інтересів дитини. Здійснення батьками своїх прав і виконання обов`язків повинно ґрунтуватися на повазі до прав дитини і її людської гідності.

Згідно з ч.ч.4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Разом з тим орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Частиною 6 статті 19 СК України встановлено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене.

Згідно з положеннями ст.15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів; батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

За ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 158 СК України встановлено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.

За змістом ст.159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної 20 листопада 1959 року Генеральною Асамблеєю ООН, є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Згідно зі ст.ст.3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до п.1 статті 3 Конвенції дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більш того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції.

Метою законодавчого закріплення права батьків на спілкування з дитиною і є насамперед захист інтересів дитини. Здійснення батьками своїх прав і виконання обов`язків повинно ґрунтуватися на повазі до прав дитини і її людської гідності.

Судом встановлено, що сторони не домовились про порядок участі у вихованні та спілкуванні з дитиною їх батька, внаслідок чого позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визначити, зокрема, порядок та графік участі у вихованні та спілкуванні з сином.

В ході розгляду справи судом не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що спілкування позивача з сином буде перешкоджати нормальному розвитку дитини.

Як зазначив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі від 17 серпня 2017 року №9-1580/0/4-17 «Щодо окремих питань судової практики у справах про визначення місця проживання дитини» враховуючи необхідність забезпечення однакового правозастосування у справах про визначення місця проживання дитини відповідно до вимог національного сімейного законодавства, а також врахування практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, під час вирішення такої категорії справ судам слід керуватись статтею 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Подібна норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08.07.2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03.12.2009 року).

Для дітей вкрай важлива комунікація батьків у спілкуванні між собою в питаннях виховання останніх, що батьками, як встановлено судом, не здійснюється.

Батьками, сторонами у справі, - не досягнуто компромісу щодо способу участі батька у вихованні сина, при цьому увага батька у житті сина безкомпромісно є важливими елементом її розвитку в психологічному аспекті.

Сторони по справі, як батьки малолітньої дитини, бажають забезпечити їй належне виховання, однак, в той же час, належного компромісу щодо часу проведення батька з сином досягнуто не було, конфліктні ситуації спричинені виключно на ґрунті неприязних стосунків батьків.

Суд вважає за необхідне зазначити про те, що саме батьки, як матір, так і батько, несуть відповідальність по відношенню до малолітніх дітей, та саме вони повинні докласти усіх зусиль для того, щоб у їх дітей виникало прагнення бути як із мамою, так і з татом.

При цьому, на обох батьках лежить відповідальність за збереження психічної рівноваги дітей, що досягається шляхом уникнення конфліктних, напружених стосунків між батьками, оскільки, саме це є причиною початку емоційних розладів у дітей.

Важливо підтримувати позитивні, неконфліктні взаємини з колишнім чоловіком (дружиною), зберігати незгоду між собою у таємниці від дитини, досягти співробітництва в інтересах дитини.

Суд, враховуючи пояснення сторін та визначений Службою у справах дітей Боярської міської ради спосіб участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, інтереси дитини, бажання батька спілкуватися з дитиною, дійшов вірного висновку, що зустрічі позивача з дитиною мають відбуватися.

Виходячи з наведеного, суд вірно дотримався розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини, зокрема, і того, що кожен з батьків зобов`язаний приймати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, характер таких зустрічей не повинен носити формальний характер, а між батьками та дитиною повинен існувати систематичний контакт. Судом також враховано вік дитини, ставлення батька до дитини, можливість батька відвідувати дитину та суд вірно вважав за доцільне усунути перешкоди батька у спілкуванні з дитиною.

Дитина повинна розвиватися фізично, морально та духовно, а не перетворюватися на предмет маніпуляції між батьками.

Сторони неодноразово відкидали пропозиції суду мирним шляхом врегулювати спірні правовідносини та забезпечити участь обох батьків у вихованні дитини виходячи, в першу чергу, з інтересів останньої.

Щодо запропонованого графіку позивача ОСОБА_1 , який вважає, що справедливим буде встановлення графіку участі батька у вихованні сина за принципом 50/50, то суд прийшов до вірного висновку, що визначення такого способу участі батька у вихованні дитини буде суперечити інтересам дитини та порушуватиме звичний графік дитини.

Щодо запропонованого відповідачкою графіку, то з огляду на постійне проживання дитини з матір`ю, тісний психоемоційний зв`язок саме з нею, заперечення проти нього батька, то суд вірно вважав, що такий графік може призвести до унеможливлення реалізації батьком своїх прав на участь у вихованні та побачення з дитиною, враховуючи, що батьки мають рівні права щодо дитини.

Крім того, враховуючи вік дитини та виходячи з її інтересів, суд вірно не погодився з вимогами позивача про участь у вихованні дитини без участі сторонніх осіб та зокрема мами дитини.

Суд також вірно вважав, що батько дитини має право на спілкування з нею, однак це не повинно заважати нормальному розвитку дитини. Тому слід створити умови для одночасного спілкування з дитиною обох з батьків. Зважаючи на те, що дитина має незначний вік та враховуючи висновок Служби у справах дітей Боярської міської ради про визначення порядку участі у вихованні дитини, суд прийшов до правильного висновку, що спілкування батька з дитиною доцільно обумовити присутністю мами дитини.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 16 лютого 2022 року.

Головуючий:

Судді: