ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 року м.Суми

Справа №577/5435/21

Номер провадження 22-ц/816/445/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання -Назарової О.М.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Горизонт»,

відповідач ОСОБА_1 ,

третя особа Конотопський відділ державної виконавчої служби у Конотопському районі Сумської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми),

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Петренко Наталії Анатоліївни на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 28 грудня 2021 року, в складі судді Гетьмана В.В., ухвалене в м. Конотоп, повний текст судового рішення складено 30.12.2021 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду в листопаді 2021 року із позовною заявою, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Горизонт» просило суд звільнити з-під арешту нерухоме майно, а саме: офіс та магазин промтоварів з мансардою за адресою: АДРЕСА_1 , що був накладений державним виконавцем Конотопського МРВ ДВС ГТУЮ у Сумській області в рамках виконавчого провадження № 49044518 та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис № 11926415 про обтяження (арешт) вказаного нерухомого майна, а саме: офіс та магазин промтоварів з мансардою за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивувало тим, що 11 березня 2015 року Конотопським міськрайонним судом Сумської області ухвалено рішення у справі № 577/5032/14-ц, яким позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено та вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки, що належний боржнику ОСОБА_1 шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку» - надання стягувачу ПАТ «Дельта Банк» права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві з початковою ціною 1 350 700,00 грн. 20.10.2015 року постановою старшого державного виконавця Конотопського МРВ ДВС ГТУЮ у Сумській області Ларіоновою М.Є. відкрито виконавче провадження за № 49044518 на виконання вказаного рішення суду. 03.11.2015 року останньою винесено постанову про арешт майна боржника, на підставі якої 06.11.2015 року зареєстровано обтяження, а саме: арешт на офіс та магазин по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 23.09.2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві. Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 31 березня 2020 року замінено сторону виконавчого провадження щодо виконання рішення суд від 11 березня 2015 року у справі № 577/5032/14-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, з ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія Горизонт». Наявність зазначеного чинного обтяження перешкоджає ТОВ «Фінансова компанія Горизонт» реалізувати законне право на задоволення вимог іпотекодержателя шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 28 грудня 2021 року позовні вимоги задоволені частково. Звільнено з-під арешту офіс та магазин промтоварів з мансардою, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , який був накладений державним виконавцем Конотопського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області в рамках виконавчого провадження № 49044518. В решті позовних вимог відмовити.

Задовольняючи позовні вимоги в частині звільнення майна з-під арешту суд першої інстанції виходив з того, що накладення арешту на предмет іпотеки порушує права іпотекодержателя, та посилався на правову позицію викладену в постанові Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 338/1118/16-ц. Відмовляючи в задоволенні вимог позивача про виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису № 11926415 про обтяження (арешт) суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів відмови державного реєстратора щодо вчинення відповідних дій, тобто наявності спору про право.

Не погоджуючись з вказаним рішенням представник ОСОБА_1 - адвокат Петренко Наталії Анатоліївни подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, а в іншій частині залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що суд першої інстанції не звернув уваги, що власником майна є іпотекодавець та майно не належить позивачу. Зазначає, що підстави та докази належності майна позивача, ним не надані, тобто останній позбавлений права звернення до суду з позовом про захист свого права в порядку цивільного судочинства. Вказує, що арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України. Стверджує, що позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, так як між сторонами не має спору про право, а виник спір в сфері публічно-правових відносин, оскільки позивач, який є юридичною особою, повинен оскаржувати правомірність рішення суб`єкта владних повноважень, яким є відмова органу виконавчої служби в знятті арешту. Посилається на правову позицію висловлену Верховним Судом у постанові від 26.09.2019 року у справі № 607/3894/17.

Учасники справи до апеляційного суду не прибули, але належним чином у встановленому процесуальним законом порядку були повідомленні про дату, час та місце проведення судового засідання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлені обставини, які вбачаються з матеріалів справи та не оспорюються про те, що 15.06.2007 року АКІБ «УкрСиббанк» та ФОП ОСОБА_2 уклали кредитний договір, відповідно до умов якого надано позичальнику кредит у розмірі 210 000 швейцарських франків з кінцевим терміном повернення 14.06.2020 року. На забезпечення виконання кредитних зобов`язань 15.06.2007 року ОСОБА_1 передав в іпотеку належне йому нерухоме майно: офіс та магазин промтоварів з мансардою, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . 08.12.2011 року. ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» уклали договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за яким останній набув права вимоги за вищевказаним кредитним договором.

11.03.2015 року Конотопським міськрайонним судом Сумської області ухвалено заочне рішення у справі № 577/5032/14, яким позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено та звернуто стягнення на предмет іпотеки належний боржнику ОСОБА_1 шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку» - надання стягувачу ПАТ «Дельта Банк» права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві з початковою ціною 1 350 700,00 грн. (а.с. 98-104).

Постановою державного виконавця ВДВС Конотопського МРУЮ від 03.11.2015 року накладено арешт на нерухоме майно, а саме: офіс та магазин, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_1 , та оголошено заборону на їх відчуження (а. с. 20-21).

Постановою ст. державного виконавця від 23.09.2016 року повернуто виконавчий документ № 2/577/15 виданий 01.10.2015 року стягувачу (а.с. 15-19).

Ухвалою Конотопського міськрайонного суду від 31.03.2020 року замінено сторону виконавчого провадження щодо виконання вищевказаного рішення суду з ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія Горизонт» (а.с. 13-14).

Начальником Конотопського ВДВС у Конотопському районі Сумської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відмовлено ТОВ «Фінансова компанія Горизонт» у знятті арешту з нерухомого майна (офіс та магазин по АДРЕСА_1 ) належний ОСОБА_1 (а.с. 38).

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІV від 21.04.1999 р. (в редакції Закону на час відкриття виконавчого провадження № 49044518 та накладення арешту на майно боржника, далі Закон № 606-ХІV) встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно ст. 32 Закону № 606-ХІV заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

В ч. 1 ст. 52 Закону № 606-ХІV зазначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до ч.ч. 1, 8 ст. 54 Закону № 606-ХІV звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Частиною 1 ст. 57 Закону № 606-ХІV встановлено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

В ч.ч. 3, 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІV від 21.04.1999 р. (в редакції Закону на час повернення виконавчого документу стягувачеві) зазначено, що з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Отже, з наведеної норми вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІV від 21.04.1999 р. (в редакції Закону на час повернення виконавчого документу стягувачеві), - рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

В ч.ч. 3-5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ від 02.06.2016 року (в редакції Закону на звернення до суду, далі Закон № 1404-VІІІ) встановлено, - у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 12 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності». У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Отже, з наведеної норми вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону № 1404-VІІІ рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» № 898-ІV від 05.06.2003 року, поміж іншим, встановлено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України «Про іпотеку».

Зокрема, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» № 898-ІV від 05.06.2003 року (в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі Закон № 898-ІV), передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

За змістом ч.ч. 6, 7 ст. 3 Закону № 898-ІV у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що накладення арешту предмет іпотеки - нерухоме майно, а саме: офіс та магазин промтоварів з мансардою за адресою: АДРЕСА_1 , порушує права іпотекодержателя, тому це нерухоме майно підлягає звільненню з-під арешту, накладеного органом державної виконавчої служби. Також, відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 338/1118/16-ц.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, так як між сторонами не має спору про право, а виник спір в сфері публічно-правових відносин, колегія суддів зазначає наступне.

Законодавець у частині першій статті 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Для визначення юрисдикції цього спору необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби при накладенні арешту на певне майно, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин.

Як зазначено вище, колегія суддів погодилась із висновком місцевого суду про те, що підставою цього позову позивач визначив наявність арешту, накладеного на предмет іпотеки - нерухоме майно, що перешкоджає йому реалізувати права іпотекодержателя шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку визначеному в рішенні Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 11.03.2015 року у цивільній справі № 577/5032/14, з чого вбачається, що позов спрямовано на захист цивільних прав позивача, і з урахуванням суб`єктного складу сторін підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. Схожий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 року у справі № 905/386/18.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що місцевий суд не врахував практику застосування норм права викладену в постанові Верховного Суду від 26.09.2019 року у справі № 607/3894/17, колегія суддів зазначає таке.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

На думку колегії суддів, обов`язковість застосування практики Верховного Суду та Верховного Суду України поширюється виключно на висновки щодо застосування конкретних норм права в подібних правовідносинах.

В постанові від 16.01.2019 року у справі № 757/31606/15-ц провадження № 14-285цс18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Правовий висновок Верховного Суду, на який посилається відповідач, сформований у справі за інших, відмінних від цієї справи, встановлених судом фактичних обставин, і тому не є застосованими у даній конкретній справі.

Інші аргументи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів у справі та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява № 4909/04).

Отже, за встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення.

Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Петренко Наталії Анатоліївни залишити без задоволення, а рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 28 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 липня 2022 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: В.І.Криворотенко

Т.А. Левченко