Дата документу 27.06.2022 Справа № 554/8389/21
Провадження №2/554/481/2022
РІШЕННЯ

Іменем України

27 червня 2022 року м. Полтава

Октябрський районний суд м.Полтави в складі:

головуючого судді Гольник Л.В.,

секретаря судового засідання Матвієнко О.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Левенця Ю.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Октябрського районного суду м. Полтави цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Полтаватрансбуд» про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

01.09.2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Полтаватрансбуд» (далі ТЗДВ «Полтаватрансбуд») про стягнення коштів у сумі 831033,32 грн., з яких грошові кошти, сплачені згідно договору № 2 від 11.07.2018 року в сумі 576000,00 грн., моральна шкода 100000,00 грн., 3% річних 38657,69 грн., облікова ставку НБУ за період безпідставного користування коштами 116375,73 грн.

В обґрунтування позовних вимог послалася на те, що 11.07.2018 року між ТЗДВ «Полтаватрансбуд» та позивачем укладено договір № 2 купівлі-продажу майнових прав на квартиру.

Згідно з умов договору продавець продає, а покупець купує майнові права на 2-х кімнату квартиру загальною площею 64,00 кв.м, розташовану на 6 поверсі в житловому будинку. Предметом договору є майнові права на об`єкт, який після набуття покупцем його у власність, реалізується шляхом набуття прав власності на об`єкт після введення в експлуатацію та оформлення покупцем відповідних правовстановлюючих документів.

На виконання умов Договору позивач перерахувала відповідачу: 11.07.2018 року 30000,00 грн., 14.12.2018 200000,00 грн., 02.07.2019 149000,00 грн., 03.07.2019 року 149000,00 грн., 04.07.2019 48000,00 грн., всього 576000,00 грн.

Позивач листом від 26.04.2019 року повідомила відповідача про розірвання договору та просила повернути сплачені кошти, які не були повернуті відповідачем.

Станом на початок квітня позивачем сплачено 230000 грн. із загальної суми 576000,00 грн.

Відповідач відмовився у передачі квартири, тому позивач звернулася до Київського районного суду м. Полтави з позовом (справа № 552/6997/19). Остаточним рішенням суду договір визнаний розірваним та частково недійсним, а саме в частині стягнення з позивача на користь відповідача штрафних санкцій у сумі 25% вартості Договору.

29.06.2021 року позивач звернулася до відповідача з письмовим прохання повернути кошти.

Відповідач відмовив у повернення коштів листом від 22.07.2021 року № 460.

Вказує, що відповідач безпідставно користується коштами позивача у сумі 576000,00 грн.

Водночас їй заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, які вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача та її близьких родичів, оскільки починаючи з 2019 року позивач не може отримати ані квартиру, ані повернути кошти за договором. Відповідно до листа відповідача від 22.07.2021 року, той свідомо не бажає виконувати своїх обов`язків за договором, завдаючи позивачу значних моральних страждань, які полягають: у неможливості користуватися житлом, користуватися своїми коштами, які позивач могла використати на придбання іншого житла. Моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 100 000 грн.

02.09.2021 року суддею Октябрського районного суду м. Полтави Савченко Л.І. відкрито загальне позовне провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ТЗДВ «Полтаватрансбуд» про стягнення коштів.

05.10.2021 року проведено повторний авторозподіл зазначеної справи, у зв`язку з перебуванням судді Савченко Л.І. з 23.09.2021 року у відпустці по вагітності та пологах.

Ухвалою судді від 12.10.2021 року цивільну справу прийнято до провадження судді Гольник Л.В. та визначено розглядати справу у загальному позовному провадженні.

12.10.2021 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач частково визнає позовні вимоги. Вказав, що між сторонами виник спір, зокрема щодо часткової недійсності договору та щодо його дії станом на грудень 2019 року, оскільки позивач звертався до суду до відповідача про визнання частково недійсним договору, визнання незаконним припинення договору, визнання договору дійсним (діючим, не припиненим), визнання права власності на майнові права ( справа № 552/6997/19).

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 15.09.2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено. Постановою Полтавського апеляційного суду від 16.12.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Київського районного суду м. Полтави від 15.09.2020 змінено та в позові відмовлено з мотивів, вказаних у постанові апеляційного суду, вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Судку від 21.04.2021 року позовну вимогу щодо визнання недійсним п. 4.8 договору було задоволено, а рішення першої та другої інстанції змінено шляхом викладення їх мотивувальних частин в редакції Верховного Суду. Так, судами встановлено факт, що 10.07.2020 року ТЗДВ «Полтаватрансбуд» у відповідності до п. 4.8 договору платіжним дорученням № 3251-9 та 3251-10 повернув ОСОБА_1 кошти у сумі 172500,00 грн. та 346000,00 грн. по договору.

Але під кінець того ж дня, 10.07.2020 року, ОСОБА_1 платіжними дорученнями № 3140 та № 3141 повернула кошти назад на розрахунковий рахунок відповідача.

Судами також було встановлено, що Договір купівлі-продажу майнових прав, укладеним між сторонами, не є недійсним, а є припиненим.

Платіжним дорученням від 08.10.2021 року ТЗДВ «Полтаватрансбуд» повернув ОСОБА_1 кошти в сумі 460800,00 грн.

З нарахуванням облікової ставки НБУ відповідач не погоджується, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник яких прострочив виконання грошового зобов`язання повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь строк прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Спір між сторонами був вирішений 21.04.2021 року, тому виходячи з правових позицій Верховного Суду (справа № 6-2978цс15 та 6-100цс150) з цього часу нараховуються відсотки та інфляційні втрати.

Просили відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, 38657,69 грн. 3% річних та 116375,00 грн. облікової ставки НБУ за безпідставне користування грошовими коштами (а.с. 140-144).

04.11.2021 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив та уточнена позовна заява, в якій містяться вимоги позивача про збільшення позовних вимог, а саме позивач просить стягнути з відповідача кошти у сумі 463559,41 грн., з яких грошові кошти, сплачені згідно договору № 2 від 11.07.2018 року в сумі 115200,00 грн., інфляційні втрати 88410,01 грн., 3% річних 43573,67 грн., облікову ставку НБУ за період безпідставного користування коштами 116375,73 грн., моральну шкоду 100000,00 грн. (а.с. 172-184).

24.12.2021 року до суду надійшов відзив відповідача на уточнену позовну заяву.

Відповідач частково визнає позовні вимоги, водночас просить відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення на користь позивача 100000 моральної шкоди, 3% річних у сумі 43573,67 грн., 76812,86 грн., облікову ставку НБУ за період безпідставного користування коштами 116375,73 грн. (а.с. 204-208).

12.01.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив позивача, в якому вказує, що відмова відповідача у поверненні коштів за вирахуванням сплаченого ним 22% ПДВ не відповідає нормам ст. 197.15 Податкового кодексу України, таке твердження є абсурдним, оскільки в разі повернення коштів проводиться коригування ПДВ та податок на прибуток. У зв`язку з цим просить позов задовольнити у повному обсязі (а.с. 209-213).

25.01.2022 року відповідач надав заперечення на позовну заяву (уточнену), вказавши, що відповідач повернув 460800 грн. за вирахуванням податку на додану вартість із суми 576000,00 грн. згідно з вимогами Податкового кодексу.

Відповідач посилається на те, що договір між ним та ОСОБА_1 визнаний судами розірваним та частково недійсним.

Фінансована відповідальність відповідача щодо грошового зобов`язання настає з моменту пред`явлення позивачем відповідної вимоги про повернення коштів, а не з моменту укладення такого правочину. В уточненому позові представником позивача зазначено, що позивач звернулася з такою вимогою 29.06.2021 року, відповідно з цього часу позивач має право нараховувати відповідачу інфляційні втрати та 3% річних на суму коштів, яка не повернута відповідачем у відповідності до ст. 625 ЦК України.

Тому відповідач визнає позовні вимоги за період з 29.06.2021 року по 07.10.2021 року в частині стягнення 3% річних у сумі 4959,15 грн. та інфляційні втрати 7488,00 грн. Відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог щодо стягнення грошових коштів в сумі 115200,00 грн., сплачених за Договором № 2 від 11.07.2018 року, моральної шкоди; інфляційні втрати у сумі 7488,00 грн. та 3% річних 4959,15 грн. задовольнити в розмірі, що наведені в уточнених контррозрахунках відповідача у запереченні (а.с. 218-220).

Ухвалою суду від 26.04.2022 року закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті.

Представник позивача у судовому засіданні просила стягнути грошові кошти, які були сплачені відповідно до договору позивачем ОСОБА_1 з врахуванням повернутих коштів відповідачем, а також 3% річних, з урахуванням індексу інфляції та облікової ставки НБУ. Вважає, що відповідачем безпідставно утримувалися грошові кошти позивача з дати укладення договору купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно, оскільки відповідач з самого початку не мав наміру побудувати квартиру, тому з саме з дати укладення договору требу нараховувати штрафні санкції. Також наголошувала, що позивач як матір двох малолітніх дітей зазнала страждань від неправомірних дій відповідача, який не побудував квартиру, а потім не повертав кошти, належні позивачу.

Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити в повному обсязі. Водночас підтвердила, що дійсно повертала грошові кошти, що перераховував відповідач, оскільки вона звернулася з позовом про визнання договору дійсним та просила надати їй квартиру, на той час не бажала повернення коштів. Повернути кошти їй порадила адвокат.

Представник відповідача у судовому засіданні визнав частково позовні вимоги. Вказував, що рішеннями судів встановлено недобросовісну поведінку позивача, оскільки добросовісність є основним принципом цивільних правовідносин. Рішеннями судів було визнано, що договір був розірваний за заявою позивача, яка подала заяву та направила поштою 04.04.2019 року. Але їм було невідомо про направлення такої заяви. Відповідач 10.04.2019 року направив лист про збільшення майнових прав. У подальшому позивач 26.04.2019 року ще раз направила заяву про відмову від договору. А після цього, коли вона звернулася до суду, 10.07.2020 року позивачу було повернуто кошти по договору. Але позивач повернула вказані грошові кошти, відповідач повторно направив ці кошти, однак банк повернув їх, оскільки рахунок був закритий. Вказані обставини вже встановлювалися судами. Відповідач визнає позовні вимоги частково, а саме лише в частині нарахування 3% річних та інфляційних втрат з часу, коли позивач звернулася до них з заявою, а саме з моменту вимоги, оскільки договором не передбачено строку повернення коштів після розірвання договору. Позивач звернулася з вимогою повернення коштів 29.06.2021 року. В частині стягнення моральної шкоди представник відповідача просив відмовити у позові, оскільки сама суперечлива поведінка позивача призвела до даної ситуації, вини з боку відповідача не встановлено. Грошові кошти ними повернуті 08.10.2021 року за виключенням 20% ПДВ на суму коштів, що підлягають поверненню, оскільки вказані кошти сплачені відповідно до Податкового кодексу.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов не підлягає частковому задоволенню виходячи з такого.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що відповідно до Договору № 2 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 11.07.2018 року укладено договір між ТЗДВ «Полтаватрансбуд» та ОСОБА_1 , згідно якого продавець продає, а покупець купує майнові права на 2-х кімнату квартиру загальною площею 64,00 кв.м, розташовану на 6 поверсі в житловому будинку, будівництво якого ведеться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7-9).

Предметом договору є майнові права на об`єкт, який після набуття покупцем його у власність, реалізується шляхом набуття прав власності на об`єкт після введення в експлуатацію та оформлення покупцем відповідних правовстановлюючих документів. За умови виконання своїх обов`язків за цим Договором Покупець одержує у продавця документи, необхідні для оформлення правовстановлюючих документів, що підтверджує право власності Покупця на Об`єкт (п. 1.4 Договору).

На виконання умов Договору позивач перерахувала відповідачу всього 576000,00 грн (а.с. 14):

платіжне дорученні № 2712_48 від 11.07.2018 року 30000,00 грн. (а.с.10),

платіжне доручення № 2712_14 від 14.12.2018 200000,00 грн. (а.с. 11),

платіжне доручення № 3293_13 від 02.07.2019 149000,00 грн. ,

платіжне доручення № 3293_8 03.07.2019 року 149000,00 грн. (а.с. 12) ,

платіжне доручення № 3293_8 від 04.07.2019 48000,00 грн. (а.с. 13).

Позивач звернулася до ТЗДВ «Полтаватрансбуд» спочатку 05.04.2019, а потім повторно 26.04.2019 року з листами, в якому повідомила відповідача про розірвання договору в односторонньому порядку з ініціативи Покупця.

Вказані обставини сторонами не оспорюються.

ТЗДВ «Полтаватраснбуд» листом № 794 від 08.11.2019 року вказав, що у квітні 2019 року ТЗДП «Полтаватрансбуд» було отримано листи ОСОБА_1 від 05.04.2019 року та 26.04.2019 року про відмову у договорі. Відтак Договір № 2 від 11.07.2018 року купівлі-продажу немайнових прав на квартиру АДРЕСА_2 є припиненим з ініціативи покупця, а кошти сплачені у відповідності до Договору в сумі 230000,00 грн. підлягають поверненню з вирахуванням неустойки в розмірі 25% згідно п.4.8 Договору. Кошти сплачені в сумі 346000,00 грн. будуть повернуті в повному обсязі після уточнення (письмово) реквізитів (а. с. 148).

Як вбачається з матеріалів справи, у грудні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Полтави про визнання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру частково недійсним, визнання незаконним припинення договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру, визнання договору купівлі-продажу майнових прав дійсним, визнання права власності на майнові права відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Київського районного суду м. Полтави у справі №552/6997/19 від 15.09.2020 року відмовлено у позові ОСОБА_1 до ТЗДВ «Полтаватраснбуд» про визнання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру частково недійсним, визнання незаконним припинення договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру, визнання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру дійсним, визнання права власності на майнові права відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с. 241-249).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 16.12.2020 року рішення Київського районного суду м. Полтави від 15.09.2020 року змінено. ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову з мотивів, наведених у постанові апеляційного суду (т. 1, а.с. 250-257).

21.04.2021 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду рішення Київського районного суду м. Полтави від 15.09.2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 16.12.2020 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Полтавтрансбуд» про визнання недійсним пункт 4.8 договору купівлі-продажу майнових прав № 2 від 11 липня 2018 року скасовано.

Позовну вимогу ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Полтавтрансбуд» про визнання недійсним пункт 4.8 договору купівлі-продажу майнових прав № 2 від 11 липня 2018 року задоволено частково.

Визнано недійсним пункт 4.8 договору купівлі-продажу майнових прав № 2 від 11 липня 2018 року в частині фрази «зменшену на 25 %».

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 15.09.2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 16.12.2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Полтавтрансбуд» про застосування наслідків недійсності договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_3 шляхом визнання його чинним (діючим, не припиненим), визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити певні дії, визнання майнових прав на квартиру та заборони вчинення певних дій змінити, викласти їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Полтави від 15.09.2020 року в незміненій апеляційним судом частині та постанову Полтавського апеляційного суду від 16.12.2020 року залишити без змін (т. 1, а. с.22-33).

29.06.2021 року позивач ОСОБА_1 направила відповідачу лист з проханням повернути сплачені відповідно до договору кошти в сумі 576000, 00 грн. згідно постанови Верховного Суду від 21.04.2021 року та вказала реквізити, на які просила повернути кошти (т.1, а. с. 17).

Відповідач повідомив листом від 22.07.2021 року за № 460, що постановою Верховного Суду не зобов`язано ТЗДВ «Полтаватрансбуд» сплати грошові кошти ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 19).

Згідно з платіжним дорученням № 3306 від 08.10.2021 року ТЗДВ «Полтаватрансбуд» повернув ОСОБА_1 460800,00 грн. з призначенням платежу: повернення грошових коштів згідно постанови Верховного Суду від 21.04.2021 року у справі № 552/6997/19, без ПДВ (т. 1, а.с. 147).

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Таким, чином, суд, проаналізувавши обставини справи та чинне законодавство, приходить до висновку, що кошти отримані відповідачем були набуті на відповідній правовій підставі, а саме відповідно до Договору № 2 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 11.07.2018 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судами у справі № 552/6997/19 встановлено, що позивач ОСОБА_1 як покупець за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_3 відмовилася від договору і, що договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_3 припинений внаслідок односторонньої відмови покупця; позивачем не доведено підстав для визнання недійсними пунктів 3.1, 4.5, 4.5.1, 4.7 договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_3 ; часткова недійсність пункту 4.8. договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_3 не зумовлює визнання чинним (діючим, не припиненим) договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_3 , оскільки цивільним законодавством не встановлено такого наслідку при частковій недійсності правочину; з урахуванням того, що договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_3 припинений, підстави для застосування такого наслідку як визнання чинним (діючим, не припиненим) договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_3 відсутні, то в задоволенні вимоги про застосування наслідків недійсності було відмовити із цих мотивів. Оскільки відсутні підстави для визнання недійсними пунктів 3.1, 4.5, 4.5.1, 4.7 договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_3 та підстави для застосування такого наслідку як визнання чинним (діючим, не припиненим) договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_3 , то в задоволенні позовних вимог про визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити певні дії, визнання майнових прав на квартиру та заборони вчинення певних дій, відмовлено як у похідних.

Враховуючи, положення п. 4.8 Договору № 2 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 11.07.2018 року, який змінений постановою Верховного Суду від 21.04.2021 року, яким визнано недійсним пункт 4.8 договору купівлі-продажу майнових прав № 2 від 11.07.2018 року в частині фрази «зменшену на 25 %», суд приходить до висновку, що у випадку розірвання Договору з ініціативи Покупця до підписання акта приймання-передачі майнових прав на Об`єкт Продавець повертає Покупцю суму здійснених ними платежів.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного Кодексу України.

Виходячи зі змісту положень ст. 1212 Цивільного кодексу України, передбачено обов`язок особи, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), повернути потерпілому це майно.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Як встановлено, позивачем сплачено відповідачу платежі на загальну суму 576000, 00 грн. Враховуючи те, що ТЗДВ «Полтаватрансбуд» позивачу було повернуто 08.10.2021 року частину коштів у сумі 460800,00 грн., тому залишок коштів неповернутих позивачу слід стягнути з відповідача, а саме 115 200 грн., оскільки правові підстави на якій грошові кошти були набуті відповідачем ТЗДВ «Полтаватрансбуд» відпали, то відповідач зобов`язаний повернути майно.

Посилання відповідача на неможливість повернення у зв`язку зі сплатою податку на додану вартість є безпідставним та необґрунтованим.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вказана стаття визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також часткове визнання позовних вимог відповідачем в частині нарахування на суму боргу індексу інфляції за період з 29.06.2021 по 07.10.2021 року та три проценти річних, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме про стягнення відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України індексу інфляції та три проценти річних за весь час прострочення - за період з 29.06.2021 по 07.10.2021 року на суму боргу у сумі 576 000 грн.

Суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача суми у розмірі облікової ставки НБУ за період користування коштами, посилаючись на ст. 536 ЦК України є безпідставними та необгрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд виходять з такого.

Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, статтею 23 якого визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній і чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п.3).

Згідно з п. п. 4, 5 зазначеної Постанови у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до частини першої ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті.

Виходячи з приписів ст. ст.23, 1167 ЦК України, підставою відповідальності за завдану моральну шкоду є склад цивільно-правового правопорушення, що складається з таких елементів: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Умовою відповідальності є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов`язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). За загальним правилом, зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає з вини відповідача. Відповідальність без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Як регламентовано частиною третьою статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З огляду на це зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає за наявності: а) моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; б) неправомірних рішень, дій чи бездіяльності заподіювача шкоди; в) причинного зв`язку між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; г) вини заподіювача шкоди.

Позивач ОСОБА_1 як на підставу своїх позовних вимог про відшкодування моральної щкоди посилається на те, що вона зазнала душевних страждань та переживань через дії відповідача, в результаті яких вона не може отримати квартиру або повернути свої кошти.

Однак такі доводи позивача суд вважає необгрунтованими, оскільки позивачем не надано суду достовірних та достатніх доказів з приводу порушення його прав відповідачем.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас суд зауважує, що під час розгляду справи № 552/6997/19, так і під час даної справи було встановлено суперечлива поведінка позивача, яка двічі відмовилася від виконання Договору № 2 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 11.07.2018 року між ТЗДВ «Полтаватрансбуд» та ОСОБА_1 , але через деякий час виконала його умови, але на первинних умовах (у частині вартості майнових прав), по суті вимагаючи від відповідача прийняти таке виконання собі на шкоду.

При цьому, коли відповідач повертав позивачу ОСОБА_1 кошти 10.07.2020 року у відповідності до п.4.8 договору платіжними дорученням № 3251_9 та 3251_10 в сумі 172500 грн. та 346000,00 грн., ОСОБА_1 платіжними дорученнями повернула вказані кошти назад на розрахунковий рахунок ТЗДВ «Полтаватрансбуд», а в подальшому вказаний рахунок позивачем ОСОБА_1 було закрито, що не оспорюється нею. Позивач підтвердила вказані обставини під час судового розгляду, зазначивши, що такі дії нею були вчинені за порадою адвоката.

Як вбачається, позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту спричинення їй моральної шкоди, а так само й моральних або фізичних страждань у зв`язку з діями відповідача, не обґрунтувала з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір такої шкоди, та чим це підтверджується, не підтвердила наявності причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача, а також вини останнього в її заподіянні.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

При цьому, зважаючи на характер спору, позивач не звільнений від обов`язку доведення позовних вимог про стягнення суми на відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, відповідно до вимог ч.1 ст.1167 ЦК України у співвідношенні з вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, позивач мав би довести: наявність моральної шкоди; наявність неправомірних рішень, дій чи бездіяльності відповідача; наявність причинно-наслідкового зв`язку між рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача та завданою позивачу моральною шкодою, а також наявність вини відповідача у заподіянні позивачу моральної шкоди у визначеному нею розмірі.

Отже, позивачем не надано суду належних доказів дійсного спричинення відповідачем моральної шкоди.

Судом не встановлено наявності вини відповідача в порушенні звичного способу життя позивача, що нібито призвело до моральних страждань, втрат немайнового характеру, про які вона зазначає у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1276,5 грн.

Керуючись статтями 12, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Полтаватрансбуд» про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Полтаватрансбуд» на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 115 200 гривень, інфляційні втрати 7488,00 гривень, 3% річних 4959,15 гривень, всього 127 647,15 гривень.

В іншій частини позовних вимог відмовити.

Стягнути Товариства з додатковою відповідальністю «Полтаватрансбуд» на користь держави судовий збір в сумі 1276,5 гривень.

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 07 липня 2022 року.

Відомості про учасників, які брали участь у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_4

Відповідач: Товариство з додатковою відповідальністю «Полтаватрансбуд», , місцезнаходження : 36002 , м. Полтава, вул. Європейська, 107.

Суддя Л.В.Гольник