№201/2788/19
провадження 2/201/63/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2022 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем - Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Крючкова Тамара Віталіївна про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири і поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на частину житла,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 06 березня 2019 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири і поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на частину житла, позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися і доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а її представник в ході судового засідання посилалися на те, що з червня 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та мешкали за адресою: АДРЕСА_1 . Ця квартира належала на праві власності ОСОБА_1 та її доньці ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності від 23 листопада 2000 року. В даній квартирі подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мешкали до липня 2006 року.

29 квітня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений шлюб. 11 березня 2016 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. 28 грудня 2005 року в період шлюбу подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали за рахунок спільних накопичених грошових коштів подружжя та взятих в борг ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 6 000 доларів США, як взяла ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , так як він займався оформленням договору купівлі-продажу: квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 140.3 кв. м., житловою площею - 63.7 кв. м., технічний опис майна: в житловому будинку літ.А-3, квартира АДРЕСА_3 , яка складається з: 1-коридор, 2- кухня - їдальня, 3 - санвузол, 4 - кладова, 5, 6, 7 - житлова, 1- балкон.

Вказану квартиру ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знайшли та оглядали разом, ОСОБА_1 отримала грошові кошти в борг у ОСОБА_4 , так як спільних грошових накопичень було недостатньо для придбання квартири. З 03 вересня 2015 року по теперішній час ОСОБА_2 особисто користується квартирою АДРЕСА_2 .

Після пропозиції ОСОБА_1 щодо поділу або компенсації вартості вказаної квартири ОСОБА_5 повідомив ОСОБА_1 про те, що договір купівлі-продажу квартири за АДРЕСА_2 в 2005 році він оформив на ім`я свого батька ОСОБА_6 та квартиру з нею ділити не буде. Позивач була обурена цим, вважає вказаний договір недійсним, оскільки ця квартира - це спільне їх, сторін майно. На звернення позивача до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання договору купівлі-продажу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим її права, а тому і звернулася в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідача по невизнанню її законного права на вказане спільне майно неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його спадкоємцем є відповідач ОСОБА_2 ..

В добровільному порядку спір не вирішився, тому позивачка просила в позові визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений 28 грудня 2005 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В. за реєстровим № 2233, визнати об`єктом спільної сумісній власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : квартиру АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку майна, що є об`єктом спільної сумісній власності подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку вказаної квартири, що є об`єктом спільної сумісної власності їх як подружжя, а також стягнути з відповідача на її користь всі судові витрати, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, вказавши на його безпідставність та необґрунтованість. Надали відзив і заперечення, та, зокрема, звернули увагу суду на той факт, що сторона позивача пропустила строк позовної давності, сторони взагалі не були сторонами спірного договору, при підписанні спірного договору його сторони розуміли значення своїх дій, дії нотаріуса та реєстраторі в були правильними і законними. Проведена державна реєстрація. Всі істотні умови спірних правочинів дотримані і виконані, письмове роз`яснення цього було, порушень відносно позивача допущено не було, психологічного чи іншого тиску при укладанні договору чи видачі свідоцтва про власність не було, ніхто в оману нікого не вводив. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе відповідач не брав і не бере, будь-якої шкоди позивачу не завдано. Вважають позовні вимоги безпідставними і не можливим їх задоволення. Просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Третя особа приватний нотаріус ДМНО Крючкова Т.В. в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлялася; в зверненні до суду вважала за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без її участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши думку сторін і третьої осби, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні з позву і пояснень представника позивача з`ясовано, що начебто з червня 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та мешкали за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира АДРЕСА_4 належала на праві власності ОСОБА_1 та її доньці ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності, видане 23 листопада 2000 року Виконкомом міської Ради народних депутатів (Інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна № 158643295 від 06 березня 2019 року). В даній квартирі подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мешкали до липня 2006 року.

29 квітня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_7 » (Свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 , видане Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, 29 квітня 2005 року). 11 березня 2016 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (Свідоцтво про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 , видане Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, 11 березня 2016 року).

28 грудня 2005 року в період шлюбу подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали, як стверджує позивач, за рахунок спільних накопичених грошових коштів подружжя та взятих в борг ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 6 000 доларів США, як взяла ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , так як він займався оформленням договору купівлі-продажу: квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 140.3 кв. м., житловою площею - 63.7 кв. м., технічний опис майна: в житловому будинку літ.А-3, квартира АДРЕСА_3 , яка складається з: 1-коридор, 2- кухня - їдальня, 3 - санвузол, 4 - кладова, 5, 6, 7 - житлова, 1- балкон. Вказану квартиру ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знайшли та оглядали разом, ОСОБА_1 отримала грошові кошти в борг у ОСОБА_4 , так як спільних грошових накопичень було недостатньо для придбання квартири.

З 03 вересня 2015 року по теперішній час ОСОБА_2 особисто користується квартирою АДРЕСА_2 .

Після пропозиції ОСОБА_1 щодо поділу або компенсації вартості вказаної квартири, начебто ОСОБА_5 повідомив ОСОБА_1 про те, що договір купівлі-продажу квартири за АДРЕСА_2 в 2005 році він оформив на ім`я свого батька ОСОБА_6 та квартиру з нею ділити не буде. Позивач була обурена цим, вважає вказаний договір недійсним, оскільки ця квартира - це спільне їх, сторін майно. На звернення позивача до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання договору купівлі-продажу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим її права, а тому і звернулася в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідача по невизнанню її законного права на вказане спільне майно неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його спадкоємцем є ОСОБА_2 . Виник спір, який добровільному порядку не вирішився, звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушена була звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК (435-15) (набуття, збереження майна без достатньої правої підстави).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 «Недійсність правочину» ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Судом з`ясовано, що дійсно 29 квітня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений шлюб (Свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 , видане Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, 29 квітня 2005 року). 11 березня 2016 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (Свідоцтво про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 , видане Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, 11 березня 2016 року).

28 грудня 2005 року придбали, як стверджує позивач, за рахунок спільних накопичених грошових коштів подружжя та взятих в борг ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 6 000 доларів США, як взяла ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , так як він займався оформленням договору купівлі-продажу: квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 140.3 кв. м., житловою площею - 63.7 кв. м., технічний опис майна: в житловому будинку літ.А-3, квартира АДРЕСА_3 , яка складається з: 1-коридор, 2- кухня - їдальня, 3 - санвузол, 4 - кладова, 5, 6, 7 - житлова, 1- балкон.

Однак, начебто відразу після розлучення позивачка дізналася, що вказана квартира була фактично оформлена на батька відповідача, який зараз помер. Позивач вважає вказаний договір купівлі-продажу цієї квартири недійсним, оскільки ця квартира - це спільне їх, сторін майно. На звернення позивача до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання договору купівлі-продажу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим її права, а тому і звернулася в суд з цим позовом.

Але вищезазначені обставини не підтверджуються матеріалами справи і спростовуються поясненнями представників сторін. Так дійсно, відповідач та позивач з 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Відповідач майже все життя займається бізнесом та завжди мав грошові кошти. Натомість, позивач як під час шлюбу так і після шлюбу працювала на державній службі та в дійсності не мала великих заощаджень. За час шлюбу, фактично за кошти відповідача утримувалась сім`я, сплачувались грошові кошти за навчання доньки позивача та відпочинок, в тому числі і за кордоном.

28 грудня 2005 року батько відповідача - ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу квартири придбав кв. АДРЕСА_2 . Позивачу достеменно було відомо, що зазначена квартира була придбана саме ОСОБА_6 , а останній ніколи цього не приховував. Більш того, позивач чомусь не зазначила у позові, що у 2013 році вона після продажу належної їй квартири за адресою: АДРЕСА_1 , зареєструвалась за згодою батька відповідача в спірній квартирі. Тобто про те, що вказана квартира зареєстрована на батька відповідача позивачка достеменно знала ще в 2013 році.

Щодо пропуску строків позовної давності про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК).

Як вже зазначалося, позивач, ще з 2005 року знала, що 28 грудня 2005 року ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу квартири придбав кв. АДРЕСА_2 .

Як вбачається з позовної заяви позивача, остання начебто брала грошові кошти у борг для придбання житла, що в свою чергу ставить під сумнів твердження позивача про необізнанність останньої про те, хто насправді був покупцем спірної квартири, оскільки позивач маючи «правомірне очікування» на отримання у власність відповідного майна, мала б здійснити відповідні дії щодо реалізації такого очікування. Отже, позивач могла довідатися про порушення її права саме в період придбання відповідного майна, а не зволікати 14 років та після цього безпідставно стверджувати, що її право було порушено начебто у 2016 році, тим самим намагаючись створити правомірність подання відповідного позову.

Окрім того, згідно наказу Міністерства внутрішніх справ України №1077 від 22 листопада 2012 року було затверджено Порядок реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в України та зразків необхідних для нього документів (Порядок). Відповідно до п.2,2. розділу II зазначеного Порядку (який був змінений 14 червня 2013 року) встановлено, що для реєстрації місця проживання особа або її законний представник подає до територіального підрозділу ДМС України: письмову заяву про реєстрацію місця проживання (додаток 51: документ, до якого вносяться відомості про місце проживання: квитанцію про сплату державного мита або документ про звільнення від його сплати; талон зняття з реєстрації місця проживання в Україні; документи, що підтверджують: право на проживання в житлі - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї на реєстрацію місця проживання та інше.

Отже, з зазначеного Порядку вбачається, що для реєстрації позивача у спірній квартирі необхідна була згода власника/співвласника житла, наймача та членів його сім`ї на реєстрацію місця проживання.

Таким чином, посилання позивача, що вона дізналася про те, що спірна квартира зареєстрована на батька відповідача тільки після того, як запропонувала відповідачу поділити майно також не відповідають дійсності, оскільки позивач з січня 2013 року зареєстрована у кв. АДРЕСА_2 , а отже знала, що власником був ОСОБА_6 , оскільки останній надав згоду для її реєстрації у спірній квартирі.

З наведеного вбачається, що позивачем пропущений строк звернення до суду з вимогою про визнання недійсним договору-купівлі продажу квартири.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п. 1 ст. 32), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ЦПК, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Як вбачається з позовної заяви позивача, остання посилається як на підставу для визнання недійсним правочину на ст. 235 ЦК України, а саме на удаваність правочину. Зазначенні посилання позивача є безпідставними, недоведеними та такими, що не відповідають нормам чинного законодавства, з огляду на наступне.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилами ст. 621, 628 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 235 Цивільного кодексу України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором купівлі-продажу квартири, та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором купівлі-продажу. При цьому, звертає на себе увагу той факт, що п. 7 договору фактично підтверджує обізнаність сторін договору про підстави визнання угод недійсними, а отже сторони договору підтвердили, що цей договір не носить характеру мнимого чи удаваного правочину.

Також позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про те, що вона, в тому числі за власні кошти, розраховувалася за спірну квартиру. Слід відзначити, що ВССУ при розгляді ідентичних спорів роз`яснив, що позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Посилання позивача на розписку і свідків як на докази про те, що квартира придбавалась за рахунок спільних та взятих позивачем в борг грошових коштів у розмірі 6 000 доларів США, оцінюється судом критично, оскільки зазначені докази не є належними та допустими в розумінні відповідних норм ЦПК України.

Окрім того, у пункті 2 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 28 грудня 2005 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В, вказано, що продаж цей вчинено за 42 254 гривні, які продавець одержав повністю від покупця до підписання цього договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру. Таким чином, грошові кошти передавалися за квартиру батьком відповідача ОСОБА_6 , що свідчить про необґрунтованість позовних вимог позивача щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Щодо пропуску позовної давності про поділ спільного майна подружжя.

У 2015 році позивач без згоди відповідача та згоди його батька за їх відсутності, вивезла з належної ОСОБА_6 квартири усе цінне майно та грошові кошти, за які в подальшому придбала квартиру АДРЕСА_5 на ім`я її матері - ОСОБА_8 . Саме після цих обставин спільне життя сторін було припинено.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Таким чином, з огляду на той факт, що фактично сторони припинили шлюбні відносини ще у 2015 році, а позивач звернулася з вимогою про поділ спільного майна подружжя лише у 2019 році, позивач пропустила строк звернення до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог щодо поділу спільного майна подружжя.

Щодо поділу майна подружжя.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

З огляду на те, що позивачем не надано доказів та не доведено факту набуття подружжям за час шлюбу спірного майна, тому позовні вимоги щодо поділу майна подружжя задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися інтими засобами.

Отже, позивачем не доведено ті обставини, на які вона посилається у позовній заяві як на підставу своїх позовних вимог, а боргова розписка та покази не допитаних свідків не можуть в повній мірі слугувати доказом того, що спірна квартира придбавалася за гроші позивача.

Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оспорюваний правочин на даний момент є дійсними, після його вчинення було здійснено відповідну державну реєстрацію.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір та інші правочини.

На підставі частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом ст. 203 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягай згоди щодо всіх його істотних умов.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. З ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Оскільки згідно із частиною першою статті 202 ЦК України, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування.

Пленум Верховного Суду України в п. 25 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що за умисним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином, права і обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Удаваний правочин не має іншої мети, ніж приховування незаконного правочину.

Пунктом 20 Постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» закріплено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Відповідно до вимог ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Оспорюваний правочини відповідає переліченим вимогам закону, вчинений у письмовій формі з нотаріальним посвідченням, оскільки правочини, предметом яких є нерухоме майно (земельні ділянки, будівлі та ін.) підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Зазначений правочин був належним чином зареєстрований.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 82 ЦПК України - 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Крім того, показів свідків для даної категорії справ не достатньо, зокрема, рішення суду не може ґрунтуватись лише на одних показах свідків, оскільки у відповідності до ч. І ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За ст. 81 ЦПК (ч. 1) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім`я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення таїною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 2, 9, ч. 1 ст. 8 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає, що «Кожна фізична або юридична особа має главо мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...».

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

В цій справі зазначенні сподівання відповідачем не порушені.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi (крім передбачених законом і договірних) домовленості i зобов`язання стосовно відповідача відносно заповіту, предмета спору, а відповідач не довів незаконність дій позивача. Твердження відповідача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. Не знайшло у судовому засіданні свого підтвердження твердження позивача про будь-який вплив відповідача на ОСОБА_6 як до так і під час складання спірного договору.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири і поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на частину житла відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири і поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на частину житла в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 5, 60, 203, 204, 209, 210, 215, 216, 225, 257, 261, 267, 317, 319, 321, 526, 527, 530, 717, 1235, 1257, 1301 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Крючкова Тамара Віталіївна про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири і поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на частину житла відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень ч. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень ч. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 06 липня 2022 року.

Суддя -