Справа № 761/3639/22
Провадження № 2/761/7666/2022
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року суддя Шевченківського районного суду м. Києва Мальцев Д.О., розглянувши матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Універсал Банк», третя особа - Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про зняття арешту з майна та виключення його з розшуку,

В С Т А Н О В И В :

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла ОСОБА_2 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа - ОСОБА_3 про зняття арешту.

Підставою для звернення до суду позивач вказує те, що остання була боржником за декількома виконавчими провадженнями з примусового виконання виконавчого листа № 2-259/12 від 11.11.2013, в рамках яких виконавцем було винесено постанови про арешт майна та постанову про розшук майна. Після завершення виконавчих проваджень виконавцем не було скасовано постанови про арешт майна та постанову про розшук майна позивача. Існування арешту майна позивача, зокрема арешту транспортного засобу, та перебування його у розшуку порушує права позивача, у зв`язку з чим остання звернулась до суду з вказаним позовом.

Так, згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Разом з тим, одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Оскільки позивач є боржником у виконавчому провадженні, він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Крім того, Верховний суд у своїй постанові 08.09.2021 у справі № 369/3757/20 зазначив, що суди попередніх інстанцій помилково розглянули справу № 369/3757/20 по суті та не врахували того, що арешт накладено на майно позивача, яка є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому вона не може виступати позивачем у даній справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, а отже, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України. ВС вказав, що законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2019 № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19), у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 24.05.2021 у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19) та у постанові Верховного Суду від 24.06.2021 у справі № 127/11276/20 (провадження № 61-882 св 21).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 185 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З врахуванням наведеного, а також тієї обставини, що арешт накладено на майно позивача в рамках виконавчого провадження, за яким позивач є боржником і з метою забезпечення виконання рішення суду, позивач не може виступати позивачем у вказаній справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, а тому суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження.

Посилання позивача на ст. 391 ЦК України суд до уваги не приймає, оскільки хоч позивач і посилається на вказану норму, однак у своїх позовних вимогах не просить усунути перешкоди у користуванні, а просить зняти арешт, накладений в рамках виконавчого провадження. Крім того, саме лише посилання позивача на вказану статтю не змінює характер правовідносин, які виникли між сторонами.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 13, 257, 353, 354, 355, 447 ЦПК України, ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», суд, -

У Х В А Л И В :

Відмовити у відкритті провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Універсал Банк», третя особа - Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про зняття арешту з майна та виключення його з розшуку.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 261 ЦПК України.

Суддя: