Справа №735/1115/21р.
Провадження по справі № 2/735/9/2022р.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 лютого 2022 року смт. Короп Коропський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Балаби О.А.,

за участю секретаря судового засідання - Редько А.О.,

позивачки,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у трудових відносинах, нарахування та сплати єдиного соціального внеску за період роботи, стягнення заборгованості по заробітній платі,

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить встановити факт перебування у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_2 на посаді швеї-мотористки у період з 18.11.2019 року по 18.10.2020 року, стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у сумі 66027 грн. зобов`язати відповідача сплатити єдиний соціальний внесок за період з 18.11.2019 року по 18.10.2020 року та стягнути сплачений судовий збір. Свої вимоги мотивує тим, що з 18.11.2019 року по 18.10.2020 рік вона працювала у ФОП ОСОБА_2 швеєю-мотористкою. Після її звільнення їй стало відомо, що у трудовій книжці відсутній запис, про те, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Через необізнаність у сфері трудового законодавства не звернулась до суду у визначені законом строки, тому просить поновити строк для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, проте в порушення вимог п. 2 ч. 5 ст. 178 ЦПК України не надав документів, що підтверджують надіслання відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи, у зв`язку з чим суд у судовому засіданні постановив ухвалу не брати до уваги відповідні докази.

У судовому засіданні позивачка позов підтримала та просить задовольнити і пояснила, що 18.10.2020 року коли звернулась до відповідача з питанням про звільнення через не виплату заробітної плати, тоді і дізналась, що працювала без укладення трудового договору. Вважала, що працювала у відповідача з оформленням трудових відносин, оскільки дружині відповідача ОСОБА_3 приносила паспорт, це було через тиждень після прийняття на роботу. Заяву про прийняття на роботу не писала, трудової книжки не подавала. Місце роботи було в м. Києві на території «Інституту надтвердих матеріалів». Графік тривалості робочого часу визначено не було, з правилами внутрішнього трудового розпорядку ніхто не знайомив, робочого місця визначено не було, кожен займав вільне місце, бувало, що вільного місця не вистачало.

Відповідач у судове засідання не з`явився, проте подав заяву про розгляд справи за його відсутності та просить відмовити у задоволенні позову.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні повідомила, що з листопада 2019 року по листопад 2020 року працювала у відповідача, а саме пакувала виготовлені речі. Швеї шили поруч, а вона упаковувала. ЇЇ на роботу приймала дружина відповідача. Тривалість робочого часу визначена не була, хто скільки хотів і міг, стільки і працював. Вона працювала без оформлення трудового договору, їй пропонували укласти договір, але вона відмовилась. Підтвердила, що з листопада 2019 року по жовтень 2020 року позивачка також працювала у відповідача швеєю. Всі працівники розуміли, що працюють без укладення трудового договору. Заробітну плату виплачувала дружина відповідача, коли один раз в тиждень, коли двічі. Працювали в м. Києві на території «Інституту надтвердих матеріалів».

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні повідомила, що з грудня 2019 року по липень 2020 року працювала у відповідача швеєю. На роботу її приймала дружина відповідача ОСОБА_6 . Її оформлено не було, навіть ніхто не пропонував. Шили пакунок «Маляток». Графіку тривалості робочого часу визначено не було, працювали хто скільки може, навіть по дванадцять годин. Заробітну плату платили коли як, було двічі на тиждень, було один раз на місяць. Підтвердила, що з листопада 2019 року у відповідача також працювала і позивачка швеєю.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні повідомила, що з лютого 2020 року по травень 2020 року працювала у відповідача швеєю. Оскільки зарплати не платили пішла на іншу роботу. Оформлення їй не потрібно було, тому і не зверталась з цим питанням до відповідача. Усіма робочими питаннями займалась дружина відповідача ОСОБА_6 і видавала заробітну плату. Підтвердила, що позивачка у цей час також працювала у відповідача швеєю. Працювали в м. Києві на території «Інституту надтвердих матеріалів».

Заслухавши пояснення, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріалами справи встановлено, що за даними в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань місцезнаходження фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 є: АДРЕСА_1 .

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

У випадку порушення вказаних прав особа має право звернутися до суду за їх захистом.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

При цьому, КЗпП України є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, що виникають у сфері трудового права, та визначає, зокрема, основні трудові права громадянина, до яких і належить право на звернення до суду про вирішення спору.

За положеннями статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно із частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Відповідно до статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва.

З такого ж тлумачення наведених норм виходив Верховний Суд у постановах від 03 березня 2020 року у справі № 1540/3913/18 (провадження № К/9901/8967/19), від 10 червня 2020 року у справі № 298/827/15-ц (провадження № 61-4327св18), від 17 вересня 2020 року у справі № 560/975/19 (провадження № К/9901/35741/19).

Згідно ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Отже, суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема виконання працівником обов`язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, - також документу про світу (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків.

Судом встановлено та не оспорюється позивачкою, що вона не писала заяву про прийняття на роботу до ФОП ОСОБА_2 , не надавала трудову книжку та інші документи, не отримувала наказ про прийняття на роботу, та не укладала з відповідачем трудовий договір.

Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилася за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу.

Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів виконання позивачкою трудових функцій швеї у ФОП ОСОБА_2 .

Позивачкою надано відповідні докази, зокрема, скріншоти листування з мобільного телефону.

Зазначені роздруківки не можуть вважатись належними та допустимими доказами, оскільки не відповідають вимогам ст. 95 ЦПК України, якою визначені вимоги до письмових доказів, та вимогам ст. 100 ЦПК України, якої визначені вимоги для електронних доказів.

За таких обставин суд не приймає до уваги зазначені роздруківки та фотознімки.

Також у суду немає підстав брати за основу, як підставу задоволення позову показання свідків, так як дані показання не є свідченням перебування позивачки і відповідача у трудових відносинах, адже не містять пояснень щодо розпорядку роботи позивачки, оплати її праці, умов роботи.

Щодо листа - відповіді Головного Управління держпраці у Київській області від 07.10.2021 року, як доказу незаконних дій відповідача та порушення вимог ст. 48 КЗпП України, то він не може бути доказом того, що позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем, оскільки інспекційне відвідування не проводилось та встановлено, що вимоги щодо встановлення факту не оформлення трудових відносин мають ознаки індивідуального трудового спору і рекомендовано звернутись до суду за захистом порушених прав.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У статті 234 КЗпП України не передбачається переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц зазначено, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Суд виходить з того, що доведення поважності пропуску строку звернення покладається саме на позивача. Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Суд вважає, що позивачкою пропущено строк звернення, а наведена обставина, а саме юридична необізнаність не є поважною.

У пункті 4 постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте, оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін.

Тобто відмовити у задоволенні позову через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише у тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Аналогічний висновок щодо застосування вказаної норми викладений в постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року в справі № 757/53948/16-ц (провадження №61-7248св18).

На підставі викладених норм права та досліджених доказів, суд приходить до висновку, що позивачкою не доведено обставини, що вона перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 , в матеріалах справи відсутня заява про прийняття на роботу та трудова книжка, відсутні докази допущення її до роботи, ознайомлення з правилами трудового розпорядку, відсутні докази систематичної виплати заробітної плати за трудовим договором.

Позивачкою належними та допустимими доказами, в розумінні ст. ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України, не доведено, що вона починаючи з 18.11.2019 року по 18.10.2020 року перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 та займала посаду швеї, а оскільки відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 3, 21, 24 КЗпП України, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 263-265, 268,354 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) про встановлення факту перебування у трудових відносинах, нарахування та сплати єдиного соціального внеску за період роботи, стягнення заборгованості по заробітній платі відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення в порядку, передбаченому ст. ст. 354, 355 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 16.02.2022 року.

Суддя: О.А. Балаба