Постанова

Іменем України

29 червня 2022 року

м. Київ

справа № 199/6591/19

провадження № 61-18818св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Територіальна громада в особі Дніпропетровської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 02 березня 2021 року у складі судді Подорець О. Б. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2021 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на частину домоволодіння за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у листопаді 2020 року звернулася до суду з вищевказаним позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, і остаточно просила визнати за нею право власності на 27/50 частин домоволодіння, розташованого на АДРЕСА_1 , житловою площею 38,6 кв. м, загальною площею 57,5 кв. м, та яке складається із: А-1 - житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами.

Зазначений позов, ОСОБА_1 мотивувала тим, що в 2001 році вона разом із своєю сім`єю переїхала для постійного проживання до міста Дніпропетровська.

Через потребу житла вона познайомилася з ОСОБА_3 , який запропонував їй придбати у нього частину домоволодіння та разом з родиною поселитися у вільній частині спірного будинку.

Домоволодіння було поділено на дві відокремлені частини з двома окремими входами, але під одним дахом, тому була можливість оселитися в окремій частині будинку.

Улітку 2001 року вона разом із сім`єю заселилася в частину будинку, а ОСОБА_3 продовжив проживати в іншій частині будинку.

На час заселення до частини домоволодіння, а саме 27/50 його частин, у ній ніхто не проживав, ключі були у ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 до жовтня 2006 року (дата смерті) проживав у інших 23/50 частин домоволодіння, але прописаний там ніколи не був.

Через відсутність письмового договору купівлі-продажу частини будинку, задля впевненості, що її разом із сім`єю не виселять із домоволодіння та на підтвердження придбання частини домоволодіння, ОСОБА_3 у 2002 році склав на її ім`я заповіт на належні йому 23/50 частини домоволодіння.

Одразу після заселення до частини домоволодіння вона із своєю сім`єю зареєструвалась в ньому та до теперішнього часу постійно проживає, зробили ремонт, установили газовий котел, провели по всій частині домоволодіння газове опалення, регулярно сплачує комунальні послуги.

Зазначила, що після смерті ОСОБА_3 до неї звернувся його син ОСОБА_2 з проханням відмовитися від заповіту, задля оформлення спадщини на своє ім`я, та в подальшому обіцяв оформити належним чином на неї частину домоволодіння, придбану у ОСОБА_3 , та якою вона відкрито та безперервно володіла і володіє упродовж багатьох років.

Вона відмовилася від заповіту ОСОБА_3 .

Посилаючись на те, що до 2019 року вона не знала, що ОСОБА_3 ніколи не був власником спірних 27/50 частин домоволодіння, а вона понад вісімнадцять років добросовісно, відкрито та безперервно володіла, володіє та користується спірним майном, а тому просила задовольнити позов.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська рішенням від 02 березня 2021 року відмовив у задоволенні позову.

Рішення місцевий суд мотивував тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відбулася угода купівлі-продажу, що унеможливлює визнання за нею права власності в порядку статті 344 ЦК України.

Також відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що 27/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 є спадковим майном, яке внаслідок об`єктивних чинників не перейшло до спадкоємців, і згідно з чинним законодавством передбачено визнання такої спадщини відумерлої за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, тому відсутні такі обставини, які мають значення для справи, як відкритість та добросовісність володіння чужим майном.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 15 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 02 березня 2021 року залишив без змін.

Постанову апеляційний суд мотивував тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 у листопаді 2021 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 02 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що саме по собі набуття у власність передбачає наявність певного титулу. Наявність усного договору купівлі-продажу є ознакою набуття права власності на спірне майно на підставі певного титулу.

На час розгляду справи відсутня жодна можливість визнати право власності на майно за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, тому наявні підстави для відступу від правових висновків, висловлених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.

Нормами як діючого на час укладення усного договору купівлі-продажу спірної частини домоволодіння ЦК УРСР, так і нормами чинного ЦК України не передбачено укладення договорів купівлі-продажу в усній формі, а лише у письмовій нотаріально посвідченій, а договір купівлі-продажу спірної частини домоволодіння було укладено в усній формі, тому він є недійсним. Недійсність вказаного договору не потрібно визнати судом, оскільки він є недійсним в силу закону.

Зазначені обставини судами попередніх інстанцій не досліджувалися, тому вона є добросовісним набувачем.

Жодним нормативно-правовим актом не розтлумачено та не надано вичерпного переліку за яких саме підстав та обставин добросовісний володілець повинен заволодіти майном (набути право власності), щоб це володіння було добросовісним та безтитульним.

Судом першої інстанції не було досліджено ким ОСОБА_4 приходився ОСОБА_5 та яке він мав право укладати усний договір купівлі-продажу спірної частини домоволодіння, оскільки він ніколи не був власником спірного майна.

Суди попередніх інстанцій помилково вказали про те, що спірне майно є відумерлою спадщиною та те, що відумерла спадщина, яка не оформлена за територіальною громадою не може бути об`єктом набувальної давності.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Боровик Л. О. у червні 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому заявник просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що всі наведені у касаційній скарзі підстави не стосуються позовних вимог ОСОБА_1

ОСОБА_1 вважала себе власником спірного домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу, у зв`язку з чим зазначена обставина повністю виключає можливість звертатися до суду з позовом на підставі статті 344 ЦК України.

Позивачем не надано судам попередніх інстанцій належних та допустимих доказів на обґрунтування позовних вимог.

Згідно з практикою Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, посилання позивача на володіння майном на підставі юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 27 січня 2022 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська.

Справа № 199/6591/19 надійшла до Верховного Суду 10 лютого 2022 року.

Верховний Суд ухвалою від 29 червня 2022 року продовжив представнику ОСОБА_2 - адвокату Боровик Л. О. строк на подання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1

Верховний Суд ухвалою від 29 червня 2022 року відзив Дніпровської міської ради повернув без розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Домоволодіння АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_5 у розмірі 27/100 частин на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя від 23 липня 1964 року, виданого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-3427, та 27/100 частин на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23 липня 1964 року, виданого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-3429, а ОСОБА_2 належить 23/50 частин на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 3-3582 та договору про розподіл спадкового майна № 3-3584 від 08 червня 2007 року.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_5 . Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу на підставі заяви ОСОБА_6 від 19 січня 1966 року.

Судами також встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено усний договір купівлі-продажу 27/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , за умовами якого ОСОБА_1 передавала обумовлену суму коштів ОСОБА_3 .

Зазначені обставини визнала ОСОБА_1 , а також підтвердила їх при допиті її як свідка.

Крім того, судами також встановлено, що після смерті ОСОБА_5 спадкоємцем її майна є сестра ОСОБА_6 , яка подала заяву про прийняття спадщини, проте не зареєструвала своє право у встановленому законом порядку та не відмовилась від права власності на відповідне нерухоме майно.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до положень частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Аналіз указаної норми дає підстави для висновку про те, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже, суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна, не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18)зроблено висновок, що … [добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності].

За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, врахувавши принцип справедливості рішення суду, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач не є добросовісним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Аргументи касаційної скарги про наявність підстав для відступу від правових висновків, висловлених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, не заслуговують на увагу, оскільки заявником не наведено аргументів для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду в розумінні приписів частини четвертої статті 403 ЦПК України.

Суди правильно застосували до спірних правовідносин норми права, що регулюють спірні правовідносини, тому безпідставним є посилання у касаційній скарзі на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки вказана обставина є підставою для касаційного оскарження, а не для скасування судових рішень, які ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам законності та обґрунтованості.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 02 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров