КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/211/2022
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником Шаповаловим Андрієм Миколайовичем , на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Новака Р.В. в м. Київ 14 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В квітні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення коштів.

Заявлені вимоги мотивував тим, що 20 листопада 2018 року Вишгородським районним судом Київської області ухвалене рішення в справі № 363/3179/17 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, даним рішенням позов ОСОБА_1 задоволено, визнано таким, що не підлягає виконанню, напис № 5504, вчинений приватним нотаріусом Завалієвим А.А. від 09 листопада 2016 року щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» невиплачених в строк відповідно до договору від 26 листопада 2010 року грошових коштів. 11 липня 2017 року державним виконавцем Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області за даним виконавчим написом було відкрито виконавче провадження № 54265165 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів в сумі 30513,01 грн., того ж дня було накладено арешт на все майно, належне ОСОБА_1 , при ухваленні рішення судом встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» було видано ОСОБА_1 довідки про те, що ОСОБА_1 не має заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк». 28 січня 2019 року головним державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження по виконавчому провадженню № 54265165, зазначеною постановою виконавче провадження закінчено, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішень, знято арешт з майна боржника згідно постанови Вишгородського РВ ДВС від 01 липня 2017 року.

Як вбачається з довідки від 11 січня 2019 року № 8/М-01, виданої Вишгородським об`єднаним управлінням ПФУ Київської області, відрахування проводилось з 01 вересня 2017 року згідно виконавчого листа № 5504 від 09 листопада 2016 року на користь АТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 11211,59 грн. Крім того, в зазначеній довідці було вказано, що здійснювалось відрахування виконавчого збору в сумі 1145,18 грн. Позивачу було повернуто 08 лютого 2019 року та 27 березня 2019 року надмірно стягнуті кошти за виконавчим документом № 5504 від 09 листопада 2016 року в загальній сумі 3330,71 грн., виходячи з вищевикладеного, сума надмірно стягнутих коштів з позивача на користь відповідача складає 7880,88 грн.

Вказував, що протиправними діями відповідача спричинено позивачу не тільки матеріальну, але й моральну шкоду, яку він оцінює в 10000 грн. Моральна шкода для позивача полягає в сильному стресі, викликаним хвилюванням, пов`язаним з неправомірними діями відповідача, порушенням налагодженого стану життя в зв`язку з тим, що позивач не міг скористатися своїм майном та усвідомлював факт неправомірної втрати свого майна.

На підставі вищевикладеного просив стягнути з відповідача на свою користь неправомірно стягнуті кошти в розмірі 7880,88 грн., витрати на правову допомогу 5000 грн., моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2020 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника Шаповалова А.М. , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, формальний підхід до судового розгляду, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно посилався на обставини, викладені ним в позові.

Посилаючись на ст. 1212 ЦК України, вказував, що набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, а в подальшому відпала.

Наводив правові висновки Верховного Суду в постанові від 06 березня 2019 року в справі № 910/1531/18, від 28 січня 2020 року в справі № 910/16664/18, від 08 вересня 2021 року в справі № 201/6498/20.

Наголошував, що ч. 1 ст. 1213 ЦК України визначено, що особа, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Враховуючи, що підставою отримання відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» суми в розмірі 11211,59 грн. було стягнення з ОСОБА_1 на підставі виконавчого напису, який судовим рішенням був визнаний таким, що не підлягає виконанню, вищевказана сума вважається такою, що підлягає поверненню, оскільки правова підстава її набуття відповідачем згодом відпала.

Так як 08 лютого 2019 року та 27 березня 2019 року позивачу було повернуто надмірно стягнуті кошти за виконавчим документом № 5504 від 09 листопада 2016 року в загальній сумі 3330,71 грн., поверненню підлягають кошти в розмірі 7880,88 грн.

Отже, оскільки правові підстави набуття відповідачем 11211,59 грн. на виконання виконавчого напису відсутні, в зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 1212 ЦК України, суд першої інстанції внаслідок неповного вивчення матеріалів справи дійшов помилкового висновку, який є необґрунтованим та не ґрунтується на нормах матеріального права.

Суд першої інстанції в рішенні посилався на те, що довідка від 11 січня 2019 року № 8/М-01 в матеріалах справи відсутня і не прописана в додатках до позовної заяви, саме це є основним та єдиним аргументом суду, який слугував у відмові в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Повідомляв, що довідка від 11 січня 2019 року № 8/М-01, видана Вишгородським обєднаним управлінням ПФУ про те, що нарахування проводилось з 01 вересня 2017 року згідно виконавчого листа № 5504 від 09 листопада 2016 року на користь АТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 11211,59 грн., не була подана до суду першої інстанції внаслідок помилки. При цьому судом не винесено ухвалу про залишення позову без руху та не надано час для виправлення недоліків, а саме надання копії довідки від 11 січня 2019 року № 8/М-01. Крім того, дану довідку представником апелянта Шаповаловим А.М. було отримано повторно, що підтверджується копією супровідного листа від 23 жовтня 2021 року.

Просив апеляційний суд взяти до уваги даний факт та долучити до матеріалів справи зазначену довідку, зокрема враховуючи той факт, що на вказану довідку сторона позивача посилалася у власній позовній заяві.

За таких обставин, з урахуванням того, що виконавчий напис за реєстровим номером 5504 визнано таким, що не підлягає виконанню, а отже підстава, на якій відповідачем стягнуто з позивача 11211,59 грн., відсутня, наявні підстави для задоволення позову в даній справі.

Вважав, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, оскільки залишення без уваги ключових доказів сторони є прямим порушенням процесу.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 20 листопада 2018 року в справі № 363/3179/17 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа приватний нотаріус Завалієв А.А., Вишгородський районний ВДВС ГТУЮ у Київській області про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, позов задоволено, визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 5504, вчинений приватним нотаріусом Завалієвим А.В. від 09 листопада 2016 року щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» невиплачених в строк відповідно до договору від 26 листопада 2010 року грошових коштів (а. с. 10 - 12).

Даним рішенням встановлено, що 11 липня 2017 року державним виконавцем за виконавчим написом № 5504 від 09 листопада 2016 року відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів в сумі 30513,01 грн.

Постановою головного державного виконавця Вишгородського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області від 28 січня 2019 року виконавче провадження ВП № 54265165 на виконання виконавчого напису № 5504 від 09 листопада 2016 року про стягнення грошових коштів в розмірі 30513,01 грн. закінчено в зв`язку з надходженням заяви ОСОБА_1. згідно рішення № 363/3179/17 від 20 листопада 2018 року, яке станом на 02 січня 2019 року набрало законної сили. Припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. Знято арешт з майна боржника (а. с. 14).

На а. с. 15 - 16 наявні копії довідок АТ КБ «ПриватБанк» від 19 листопада 2015 року та від 22 грудня 2015 року, виданих про те, що ОСОБА_1 станом на 19 листопада 2015 року та 22 грудня 2015 року не має заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк».

На а. с. 8 наявна копія виписки по картковому рахунку АТ «Ощадбанк», згідно якого 08 лютого 2019 року на рахунок ОСОБА_1 здійснено повернення надмірно стягнутих коштів за виконавчим документом № 5504 від 09 листопада 2016 року в розмір 1026,94 грн., 25 лютого 2019 року - в розмірі 783,47 грн., 27 березня 2019 року - в розмірі 1837,41 грн., всього на суму 3 647,82 грн.

На а. с. 17 - 20, 22 наявні копія договору про надання адвокатом правової допомоги від 28 березня 2019 року та додатку № 1 до нього, згідно якого вартість робіт, вказаних у п. 1 цього додатку, складає 5000 грн., копія ордеру серії КС № 501992 про надання адвокатом Шаповаловим А.М. правової допомоги ОСОБА_1 в Печерському районному суді м. Києва, копія прибуткового касового ордеру № 28-03/19 від 28 березня 2019 року, згідно якого адвокатом Шаповаловим А.М. прийнято від ОСОБА_1 5000 грн. на підставі додатку № 1 до договору від 28 березня 2019 року, копія попереднього розрахунку витрат за надану адвокатом правову допомогу станом на 12 квітня 2019 року в розмірі 5000 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги надано новий доказ, а саме копію довідки Головного управління ПФУ в Київській області від 23 жовтня 2021 року, копію довідки Вишгородського об`єднаного управління ПФУ Київської області від 11 січня 2019 року № 8/М-01.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Апеляційний суд враховує, що в позовній заяві ОСОБА_1 посилався як на доказ на довідку Вишгородського об`єднаного управління ПФУ Київської області від 11 січня 2019 року № 8/М-01, згідно якої за виконавчим листом на користь відповідача було відраховано 11211,59 грн.

Судом першої інстанції даних обставин не перевірено, не зажадано від позивача надання довідки, на яку він посилався як на підтвердження обставин, якими обґрунтовано його вимоги, та відмовлено в позові в зв`язку з відсутністю даного доказу в матеріалах справи та в переліку додатків до позовної заяви, внаслідок чого допущено неповноту встановлення обставин, що мають значення для справи.

Апеляційний суд враховує, що відповідач АТ КБ «ПриватБанк» не скористався правом відзиву на апеляційну скаргу та не направив заперечень проти заявленого в апеляційній скарзі клопотання про приєднання нових доказів.

Така неповнота з`ясування судом першої інстанції обставин справи підлягає усуненню апеляційним судом.

Верховний Суд в постанові від 11 серпня 2021 року в справі № 191/2592/19-ц (провадження № 61-6770св21) сформував правовий висновок, відповідно до якого дії суду, що сприяють встановленню істини у справі, в жодному разі не повинні сприйматися як дії щодо захисту однієї із сторін процесу.

У постанові від 05 жовтня 2021 року у справі № 755/16464/20 Верховний Суд прийшов до висновку про обґрунтованість врахування апеляційним судом доказу, який не подавався до суду першої інстанції, оскільки даний доказ має виключне значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приймає як доказ копію довідки Вишгородського об`єднаного управління ПФУ Київської області від 11 січня 2019 року № 8/М-01 та надає їй оцінку.

Так, згідно вказаної довідки, відрахування проводиться з 01 вересня 2017 року згідно виконавчого листа № 5504 від 09 листопада 2016 року на користь АТ КБ «ПриватБанк» на загальну суму боргу 30513,01 грн., сума, що утрималась, становить 11211,59 грн., залишок на 01 лютого 2019 року - 19301,42 грн.

Разом із тим, додана до апеляційної скарги копія довідки Головного управління ПФУ в Київській області від 23 жовтня 2021 року апеляційним судом як доказ не приймається, виходячи з наступного.

В постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20) та від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19) зазначено, що за змістом статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.

В постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 336/1461/19 (провадження № 61-17391св20), від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21), від 14 липня 2021 року у справі № 405/2098/18 (провадження № 61-106св21) зроблено правовий висновок про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

Враховуючи викладене, оскільки довідки Головного управління ПФУ в Київській області від 23 жовтня 2021 року не існувало на час ухвалення рішення судом першої інстанції, то апеляційний суд не може її врахувати як доказ, яким позивач обґрунтовує свої доводи.

Предметом позову є вимоги боржника до стягувача про повернення грошових коштів, сплачених боржником (позивачем) на підставі виконавчого напису нотаріуса, визнаного у судовому порядку таким, що не підлягає виконанню, а також про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18).

Отже, положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі №6-100цс15.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 вказано, що суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Також відповідно до правової позиції Верховного Суду в постанові від 03 червня 2020 року, справа № 520/5345/18: повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Такого обов`язку надання правової кваліфікації судом першої інстанції виконано не було і доводів позивача з урахуванням положень ст. 1212 ЦК України не перевірено.

Отже, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильного застосування норм матеріального права, дане рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 по суті, апеляційний суд виходить із того, що оскільки рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 20 листопада 2018 року в справі № 363/3179/17 виконавчий напис, вчинений 09 листопада 2016 року приватним нотаріусом Завалієвим А.А. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів у сумі 30513,01 визнано таким, що не підлягає виконанню, відтак що отримані АТ КБ «ПриватБанк» на підставі вказаного виконавчого напису кошти підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані, відпала.

При цьому питання наявності та/або відсутності заборгованості позивача перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за таким кредитним договором може бути предметом окремого судового розгляду.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, предметом позову в якій є вимога про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса.

Оскільки згідно довідки Вишгородського об`єднаного управління ПФУ Київської області від 11 січня 2019 року № 8/М-01 на користь АТ КБ «ПриватБанк» за виконавчим листом було перераховано грошові кошти розмірі 11211,59 грн., а згідно виписки по картковому рахунку АТ «Ощадбанк» 08 лютого 2019 року на рахунок ОСОБА_1 здійснено повернення надмірно стягнутих коштів за виконавчим документом № 5504 від 09 листопада 2016 року в розмір 1026,94 грн., 25 лютого 2019 року - в розмірі 783,47 грн., 27 березня 2019 року - в розмірі 1837,41 грн., всього на суму 3 647,82 грн., залишок неповернутої суми в розмірі різниці 7 563,77 грн. підлягає стягненню зі стягувача АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 .

При цьому апеляційний суд враховує, що про розмір надмірно стягнутих коштів за виконавчим документом відповідачу достеменно відомо, оскільки банк ці кошти отримав в межах виконавчого провадження № 54265165, і зазначений розмір надмірно стягнутих коштів відповідачем не спростований.

Вимоги про стягнення більшого розміру в сумі 7880,88 грн. є необґрунтованими, оскільки позивачем в наведеному в позові розрахунку не наведено і не враховано всі повернуті йому суми згідно виписки АТ «Ощадбанк».

Оцінюючи вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, яку він обґрунтовував сильним стресом, хвилюваннями, пов`язаними з неправомірними діями відповідача, порушенням налагодженого стану життя в зв`язку з тим, що позивач не міг використовувати своє майно та усвідомлював факт неправомірної втрати свого майна, апеляційний суд виходить із того, що під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в статтях 23, 1167 ЦК України.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Особа, право якої було порушене, має право на відшкодування витрат, які вона зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв`язку з порушенням права власності, інших цивільних прав при настанні негативних наслідків.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач не надав доказів протиправності поведінки відповідача, а також доказів прямого причинного зв`язку між такою протиправною поведінкою, та моральними стражданнями, за спричинення яких позивач вимагав відшкодування.

Сам по собі факт визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не може свідчити про протиправність поведінки відповідача АТ КБ «Приватбанк» відносно ОСОБА_1 , щодо якого вчинявся виконавчий напис.

Таким чином, апеляційний суд не вбачає підстав для стягнення моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю її заподіяння.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для його скасування, з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, стягнувши з відповідача на користь позивача безпідставно набуті кошти в розмірі 7563,77 грн.

В іншій частині позов є необґрунтованим і задоволенню не підлягає з наведених вище підстав.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги

Відповідно до ст. 137, 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн., належним чином підтверджені договором про надання правничої допомоги і додатку до нього, розрахунку витрат та квитанцією до прибуткового касового ордеру (а. с. 17 - 22).

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Шаповаловим Андрієм Миколайовичем , задовольнити частково.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2020 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (м. Дніпро вул. Набережна Перемоги, 50 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) 7563,77 грн. та судові витрати в розмірі 5000 грн.

В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.