справа № 691/511/22
провадження № 2/691/295/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2022 рокуГородищенський районний суд Черкаської області

В складі :

головуючого судді Савенко О.М.

при секретарі судових засідань Шмунь Н.В.

з участю учасника справи

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Городище цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

встановив :

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу частки в праві власності на будинок, посвідчений 15 січня 2014 року державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В. за реєстровим №1-39, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №16175853 від 17 січня 2014 року, Технічним паспортом на будинок, виготовленим Комунальним Підприємством «Черкаське обласне бюро технічної інвентаризації» 10 грудня 2013 року. Відповідач ОСОБА_3 є її сестрою, що підтверджується копіями свідоцтв про народження, де вказані їх батьки. ОСОБА_3 , з 2018 року у її власному житловому будинку не проживає, спільне господарство не веде, не утримує будинок, не здійснює ремонтних робіт, не проводить оплати за отримані комунальні послуги по користуванню світлом, газом, в зв`язку з чим позбавлена можливості отримувати субсидію та вирішити інші питання щодо розпорядження майном. Досить тривалий час жодних родинних зв`язків з відповідачем не підтримує. Відповідно до Виписки із домової книги №235 від 15 червня 2022 року, по АДРЕСА_2 , виконавчим комітетом Вільшанської селищної ради надана інформація про зареєстрованих осіб у житловому будинку, а саме: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Звернутися до відповідача з проханням, знятися з реєстрації у добровільному порядку з будинку, що належить на праві приватної власності, не має можливості, оскільки місце проживання відповідача не відоме, досить тривалий час проживає за кордоном, вирішити питання в добровільному порядку не бажає. Як власник домоволодіння, має право вимагати усунення відповідних перешкод, а тому прийняла рішення звернутися до суду за захистом своїх прав.

Позивач ОСОБА_2 у засідання не прибула, участь взяла представник позивача ОСОБА_1 , яка просила позовні вимоги задоволити.

Відповідач ОСОБА_3 , будучи вчасно та належним чином повідомленою про розгляд цивільної справи, шляхом надіслання судових повісток рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та розміщення оголошень про виклик до суду, на офіційному веб-сайті Городищенського районного суду Черкаської області, у судове засідання не з`явилася, причину своєї неявки суду не повідомила, відзиву на позов не подала, як і не надіслала заяв чи то клопотань про розгляд справи у її відсутність або перенесення розгляду.

Судом дотримані вимоги ч.1 ст.131 ЦПК України, які регламентують, що у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Неявка відповідача не перешкоджає розглядові справи по суті, так як повідомлена вчасно та належним чином про виклик до суду і у справі достатньо доказів для об`єктивного розгляду справи у її відсутності. При прийнятті рішення суд орієнтований і на судову практику Європейського Суду з прав людини, який у своїх рішеннях вказує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.Так, згідно п. 41 рішення Європейського Суду з прав людини «Пономарьов проти України» заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, п.27 рішення «Олександр Шевченко проти України» заява № 8371/02 від 26 квітня 2007 року, та «Трух проти України» заява №50966/99 від 14 жовтня 2003 року).

Суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, заслухавши представника позивача, враховуючи належне повідомлення позивача, відповідача, дослідивши докази у справі, приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з ч.1-3 ст. 12 ЦПК України, ч.1 ст. 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також, правова позиція Європейського Суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). У статті 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Як встановлено судом та підтверджено наданими доказами у справі, позивач ОСОБА_2 , згідно Договору купівлі-продажу частки в праві власності на будинок від 15 січня 2014 року, прийняла у власність 1/2 частку в праві власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться у АДРЕСА_2 (а.с.11-13), що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №16175853 від 15 січня 2014 року (а.с.14-16) та Технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 (а.с.17-22). Позивач і відповідач є рідними сестрами, що підтверджується свідоцтвами про народження Серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , де батьками записані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.23-24). Як вбачається із Будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_2 та Виписки із домової книги №235 від 15 червня 2022 року, по АДРЕСА_2 , у вказаному житловому будинку зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.25-31). За даними довідки Вільшанської селищної ради Звенигородського району Черкаської області від 04 липня 2022 року №02-33/597, яка надійшла на запит суду щодо доступу до персональних даних, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована по АДРЕСА_2 , за даною адресою не проживає, точними даними про її місце знаходження виконавчий комітет не володіє (а.с.44). Відповідно до наданих позивачем письмових заяв ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 від 14 червня 2022 року, відповідач ОСОБА_3 у будинку по АДРЕСА_2 не проживає тривалий час, комунальні послуги не сплачує, будинок не утримує (а.с.32-35).

Відповідно до Постанови Верховної Ради України №807-ІХ від 17 липня 2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», Городищенський район Черкаської області був ліквідований і включений до складу нових Черкаського району та Звенигородського району.

Пред`явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, де зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод.

Суд вважає, що позивач має право вимагати визнання відповідача таким, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки вона відсутня понад один рік. Втрата права користування житловим приміщенням є підставою відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, оскільки зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. За наявності рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, особа підлягає зняттю з реєстрації місця проживання на підставі Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

На підставі викладеного, враховуючи, що відповідач з 2018 року не проживає у будинку позивача, чим створює перешкоди у володінні та користуванні будинком, є неможливим отримати допомогу, яка надається для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг позивачем, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Щодо відшкодування понесених позивачем витрат, пов`язаних із розглядом справи в суді, то такі до суду не заявлені.

Позов підтверджується: копією Договору купівлі-продажу частки в праві власності на будинок від 15 січня 2014 року; копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №16175853 від 15 січня 2014 року; копією Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 ; копіями свідоцтв про народження Серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2 ; копією Будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_2 ; копією Виписки із домової книги №235 від 15 червня 2022 року; довідкою Вільшанської селищної ради Звенигородського району Черкаської області від 04 липня 2022 року №02-33/597; копіями письмових заяв ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 від 14 червня 2022 року; дублікатом квитанції про сплату судового збору від 23 червня 2022 року №Р24АС9553.

Керуючись ст.ст.47,48 Конституції України, ст.ст.16, 317, 319, 391 Цивільного Кодексу України, ст. 9 Житлового кодексу України, ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та ст.ст.2, 3, 4, 5, 12, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 83, 263, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив :

позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_2 .

Копію рішення суду направити позивачу, відповідачу, для відому.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подачі протягом тридцяти днів апеляційної скарги до Черкаського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О. М. Савенко