П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2022 року місто Київ

справа № 760/4324/20

провадження №22-ц/824/2009/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «НПК «АГРОМЕТ-СЕРВІС»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 12 липня 2021 року, ухвалене у складі судді Усатової І.А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «НПК «АГРОМЕТ-СЕРВІС» про встановлення факту перебування у трудових відносинах, нарахування та сплати єдиного соціального внеску за період роботи, виплати заборгованості по заробітній платі,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «НПК «Агромет-Сервіс», в якому просив встановити факт його перебування у трудових відносинах із ТОВ «НПК «Агромет-Сервіс» на посаді керівника виробництва у період з 6 травня 2019 року по 10 жовтня 2019 року; стягнути з ТОВ «НПК «Агромет-Сервіс» заборгованість по заробітній платі у сумі 21588 грн.; зобов`язати ТОВ «НПК «Агромет-Сервіс» сплатити єдиний соціальний внесок за період з 6 травня 2019 року по 10 жовтня 2019 року; стягнути з ТОВ «НПК «Агромет-Сервіс» моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Позов обґрунтовано тим, що позивач з 6 травня 2019 року по 10 жовтня 2019 року працював у ТОВ «НПК «Агромет-Сервіс» на посаді керівника виробництва. Після його звільнення йому стало відомо, що у його трудовій книжці відсутній запис про те, що він перебував у трудових відносинах з цим підприємством, а також відповідач не сплачував єдиний соціальний внесок та не сплатив заробітну плату у повному обсязі при звільненні.

Під час працевлаштування та роботи на підприємстві права працівника були порушені, зокрема, позивача було прийнято на роботу без укладення трудового договору та без видачі наказу про прийняття на роботу як цього вимагають положення трудового законодавства; під час звільнення з позивачем не було проведено повний розрахунок; заборгованість по заробітній платі складає 21588 грн.; відповідачем не сплачено єдиний соціальний внесок.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Солом`янського районного суду від 12 липня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в який просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, судом не повністю були встановлені всі обставини, які мають значення для справи. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції взагалі не було взято до уваги обставини, що позивача було прийнято на роботу без укладення трудового договору та без видачі наказу про прийняття на роботу як цього вимагають положення трудового законодавства. Позивачем було додано всі необхідні документи на підтвердження позовних вимог. Судом першої інстанції невірно оцінено лист Головного управління Держпраці у Київській області, в кому чітко зазначено, що саме позивача, ОСОБА_1 було допущено до роботи без оформлення згідно діючого законодавства України. Судом першої інстанції взагалі не розглядалась позовна вимога позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач ТОВ «НПК «Агромет-Сервіс» не скористався.

В судове засідання представник відповідача ТОВ «НПК «Агромет-Сервіс» не з`явився тричі, про день та час розгляду справи був повідомлений за наявною в матеріалах справи адресою, причини своєї неявки суду не повідомив, у зв`язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у його відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що ОСОБА_1 заяву про укладення трудового договору не писав, не вносилися такі записи і в трудову книжку позивача, відповідач не сплачував відповідні внески за найманого працівника.

У матеріалах справи також не міститься також будь-яких інших доказів того, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, зокрема, ознайомлення з Правилами внутрішнього трудового розпорядку, з посадовою інструкцією, документами, у яких обумовлено розмір щомісячної заробітної плати, визначено робоче місце тощо. Як і не надано доказів виконання позивачем будь-якої роботи у відповідача.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що у суду немає передбачених законом підстав вважати, що між сторонами укладався офіційний трудовий договір. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що наявний в матеріалах справи лист Головного управління Держпраці у Київській області № 4.3/2-Л-5853-181 від 13 січня 2020 року щодо додержання вимог законодавства про працю керівництвом ТОВ «НПК «Агромет-Сервіс» не може свідчити про наявність трудових відносин між сторонами, з вказаного листа лише вбачається, що було здійснено інспекційне відвідування відповідача, складено акт за результатами інспекційного відвідування, додатково зазначено, що в акті зафіксовано допуск до роботи ОСОБА_1 , однак суд вважає, що посилання в листі на допуск позивача до роботи також не є підтвердженням укладення трудового договору. Також суд першої інстанції вважав неналежним доказом надані позивачем знімки переписок з відповідачем у Viber, копії його товарних накладних, креслень та фото з виробничого цеху, оскільки відповідні документи можуть бути отримані як наслідок виконання робіт позивачем за укладеним з відповідачем цивільно-правовим договором, так і будь-яким іншим способом та не можуть бути належними доказами на підтвердження укладеного трудового договору.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За положеннями статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін ( ст.21 КЗпП України).

Відповідно до ч.1 ст.24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема, при укладенні контракту; при укладенні трудового договору з фізичною особою.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи (ч.ч.2-4 ст.24 КЗпП України).

Таким чином, за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата-це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно із ч.33 ст.94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Отже, підставою виплати заробітної плати є наявність трудових відносин між сторонами, які в свою чергу виникають шляхом укладення між сторонами трудового договору.

Суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема виконання працівником обов`язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством,- також документу про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків (Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 7 серпня 2019 року у справі № 522/4807/15-ц).

В процесі розгляду справи суд не встановив, що позивач у встановленому законом порядку подавав відповідачу заяву про прийняття його на роботу та надавав відповідачу трудову книжку.

Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилася за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу.

Виконання позивачем трудових функцій як керівника виробництва у період з 6 травня 2019 року по 10 жовтня 2019 року судом першої інстанції не встановлено.

Виходячи зі встановлених, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих позивачем, обставин справи та з підстав наведених норм права, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення факту перебування його ут трудових відносинах з відповідачем.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновку суду першої інстанції, обґрунтовано викладеного у мотивувальній частині рішення суду, а зводяться до оцінки доказів.

Саме по собі зазначення у листі Головного управління Держпраці у Київській області про те, що в Акті зафіксовано допуск до роботи гр. ОСОБА_1 без оформлення згідно діючого законодавства України, без доведення виконання ОСОБА_1 трудових функцій, підпорядкування його внутрішньому трудовому розпорядку, відсутність доказів на підтвердження подачі заяви відповідачу про прийняття на роботу, не дає підстав для висновку про те, що позивачем виконувалися трудові функції як керівника виробництва у період з 6 травня 2019 року по 10 жовтня 2019 року.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених ст.375 ЦПК України підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України,

суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 12 липня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 8 липня 2022 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус