Справа №173/1651/21
Провадження №2/173/52/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

В складі: головуючого: - судді Петрюк Т.М.

При секретареві - Зубачевській О.А.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами загального позовного провадження, в м. Верхньодніпровську цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОСТІ ЗАЙМИ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

30.08.2021 року до суду звернувся позивач ТОВ «ПРОСТІ ЗАЙМИ» з позовом про стягнення заборгованості до відповідача ОСОБА_1

07.09.2021 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи.

08.09.2021 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі. Справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовче судове засідання на 29.11.2021 року.

29.11.2021 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений до 10.02.2021 року в зв`язку з неявкою учасників розгляду справи та ненадання доказів за ухвалою суду

10.02.2021 року проведене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду на 10.02.2021 року

Відповідачем відзиву на позовну заяву не надано.

Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось відповідно до положень ст. 247 ЦПК України

Згідно поданої позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором надання фінансових послуг № 11 від 29.08.2018 року в загальному розмірі 47 419 грн. 98 коп., з яких сума кредиту 2 000.00 грн. проценти за користування кредитом 41 880.00 грн.., пеня 1 000.00 грн., індекс інфляції за весь період прострочення 566. 50 грн., три проценти річних від простроченої суми 1 973.48 грн.

Та понесені судові витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: 29.08.2018 року між ТОВ «ПРОСТІ ЗАЙМИ» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансових послуг № 11 на суму 2000.00 грн., зі сплатою процентів за кожен день такого користування у розмірі 40.00 грн.. за кожен день користування строком на 16 календарних днів шляхом перерахування коштів на банківський рахунок відповідача. Заява-анкета для отримання кредиту/ додаток № 1 до Кредитного договору додається.

Кредитний договір було укладено в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства в електронній формі, яка відповідно до чинного законодавства прирівнюється до письмової форми.

Товариство виконало свої зобов`язання з приводу надання грошових коштів, які були перераховані на банківську картку (відповідача) системою ТОВ « ВЕЙ ФОР ПЕЙ»

Відповідач взяла на себе зобов`язання повернути кредит у розмірі 2 000.00 грн. та сплатити проценти у розмірі 640.00 грн., у строк 16 днів до 13.09.2018 року. Відповідач взяла на себе також зобов`язання у разі виникнення заборгованості, сплатити неустойку у вигляді пені.

13.09.2018 року термін платежу за договором настав, однак відповідач не виконала свої зобов`язання: не повернула отримані на підставі укладеного договору кошти та не сплатила проценти. Станом на 26.07.2021 року заборгованість за кредитним договором склала: сума кредиту 2 000.00 грн. проценти за користування кредитом 41 880.00 грн.., пеня 1 000.00 грн., індекс інфляції за весь період прострочення 566. 50 грн., три проценти річних від простроченої суми 1 973.48 грн.

13.09.2018 року відповідачка частково здійснила внесення коштів на рахунок товариства в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором, що свідчить про визнання відповідачкою боргу та підтвердила свій обов`язок повернути кредит, що й стало підставою звернення до суду.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутність, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідачем в судове засідання не з`явилася, про дату час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відзив на позовну заяву не надала.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини

Судом встановлено, що 29.08.2018 року між ТОВ «ПРОСТІ ЗАЙМИ» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансових послуг № 11 на суму 2000.00 грн., зі сплатою процентів за кожен день такого користування у розмірі 40.00 грн.. за кожен день користування строком на 16 календарних днів шляхом перерахування коштів на банківський рахунок відповідача.

Кредитний договір було укладено в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства в електронній формі, яка відповідно до чинного законодавства прирівнюється до письмової форми.

Судом встановлено, що договір між сторонами було укладено в електронному вигляді шляхом виконання ними певних дій, які свідчать про укладення договору.

Зазначений договір був укладений відповідно до положень ЗУ «Про споживче кредитування» та ЗУ «Про електронну комерцію».

Відповідно до п.1.ч.1 ст.1 ЗУ «Про споживче кредитування» - договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Відповідно до абз.1,2 ч.1 ст. 13 ЗУ «Про споживче кредитування» - Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.

Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит.

Відповідно до ч.1,3,4,5,6, ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» - Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.

Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них.

Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:

-надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

-заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

-вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» - Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

-електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

-електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

-аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ч.1,2.3 ст. 207 ЦК України - Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Статтею 12 ЗУ «Про споживче кредитування» регламентуються вимоги до підпису сторін договору. Так, згідно ч. 1 цієї статті, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про споживче кредитування» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Таким ідентифікатором є СМС код 8270. Відповідно судом встановлено, що відповідач прийняла пропозицію укласти договір про надання позики.

Таким чином судом встановлено, що договір між сторонами відповідає формі, передбаченій ст. 207,208,1047, 1055 ЦК України.

За доводами позивача Відповідач взяла на себе зобов`язання повернути кредит у розмірі 2 000.00 грн., та сплатити проценти у розмірі 640.00 грн., у строк 16 днів до 13.09.2018 року. Відповідач взяла на себе також зобов`язання у разі виникнення заборгованості, сплатити неустойку у вигляді пені.

Проте суду надана лише інформація щодо порядку, хронології дій щодо укладення електронного договору, вчинених товариством та заявником в інформаційно-телекомунікаційній системі та поза нею з зазначенням часу та дат таких дій. Правила надання коштів у позику в тому числі і на умовах займу і на умовах фінансового кредиту та примірний договір надання фінансових коштів. Та повідомлення про перерахування грошових коштів

Проте доказів, що з відповідачем укладався договір саме на таких умовах суду не надано, оскільки Правила надання коштів у позику в тому числі і на умовах займу і на умовах фінансового кредиту та примірний договір надання фінансових коштів не містять підпису відповідача .

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У визначені статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України, передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

При цьому, згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18) вбачається, що абзац 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Згідно позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Згідно з положенням частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, якщо за рішенням про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Суд зауважує, що у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

В поданій позовній заяві, позивач посилається на те, що 13.09.2018 року відповідачка частково здійснила внесення грошових коштів на рахунок товариства на погашення заборгованості за Кредитним договором.

Тому суд погоджується з доводами позивача про те, що відповідачка своїми діями визнала як укладення з нею договору так і наявність боргу.

Відповідно до повідомлення ТОВ «ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» від 26.07.2021 року вбачається, що 13.09.2018 року в 13:32:53 відповідачем на користь позивача було переховано суму 640.00 грн.(а.с. 32)

Таким чином судом встановлено, що відповідачка на користь позивача перерахувала частково грошові кошти на суму 640.00 грн. Оскільки позивачем не надано копії анкети-заяви, укладеної саме з відповідачем, та інших доказів, які б встановлювали куди зараховуються частково внесенні грошові кошти на погашення заборгованості, а також що перерахована відповідачкою сума відповідає розміру відсотків, які відповідачка мала сплатити за укладеним договором позики, суд вважає за можливе зарахувати дану суму як сплачені відсотки за користування грошовими коштами.

На підставі чого суд приходить до висновку, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню: сума кредиту 2 000.00 грн.

Проценти в розмірі 41 880.00 грн., стягненню не підлягають, оскільки відповідачка сплатила відсотки, визначені договором, та виходячи з вищенаведених обґрунтувань, оскільки нарахування встановлених в договорі відсотків після 13.09.2018 року, тобто строку на який укладався договір, повинно бути припинене, так як у позивача після закінчення строку на який укладався договір, виникло право на отримання інфляційних втрат та 3% річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не процентів, передбачених договором, як плату за користування кредитом.

Оскільки позивачем не надано копії анкети-заяви, укладеної саме з відповідачем, тобто доказів, що сторони погодили сплату неустойки (пені) у разі порушення умов договору, тому вимоги про стягнення з відповідачки пені в сумі 1000.00 грн., задоволенню не підлягають.

Так як позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних, дані вимоги підлягають задоволенню частково виходячи із загальної суми заборгованості 2000.00 грн., з яких 3% річних складатиме за період з 14.09.2018 року по 30.08.2021 року - 175.00 грн.

Індекс інфляції складатиме виходячи із суми заборгованості 2 000.00 грн., за період з 14.09.2018 року по 30.08.2021 року - 366.00 грн.

Таким чином загальна сума заборгованості, яка підлягатиме стягненню з відповідача на користь позивача складатиме - 2 541.00 грн., яка складається з наступного:

- заборгованість за сумою кредиту - 2 000.00 грн.,

- 3% річних - 175.00 грн.

- Індекс інфляції - 366.00 грн.

Зазначена сума і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 270 грн., оскільки судом ухвалюється рішення про часткове задоволення позовних вимог. І хоч суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, але судовий збір сплачений в мінімальному розмірі, який повивач повинен був сплати за подання даної позовної заяви, тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача в повноному обсязі.

Керуючись ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263- 265, 268, 273, 293 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОСТІ ЗАЙМИ», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованої: АДРЕСА_1 , на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОСТІ ЗАЙМИ» ( юридична адреса: вул. Незалежності України, 39-А офіс. 25 Вознесінський район м. Запоріжжя Запорізька область 69037. Код ), заборгованість за договором надання фінансових послуг № 11 від 29 серпня 2018 року в загальні сумі - 2 541.00 (дві тисячі п`ятсот сорок одна) грн., яка складається з наступного:

- заборгованість за сумою кредиту - 2 000.00 грн.,

- 3% річних - 175.00 грн.

- Індекс інфляції - 366.00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованої: АДРЕСА_1 , на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОСТІ ЗАЙМИ» ( юридична адреса: вул. Незалежності України, 39-А офіс. 25 Вознесінський район м. Запоріжжя Запорізька область 69037. Код ), - 2 270.00 грн., на відшкодування понесених с удових витрат по сплаті судового збору.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги , відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення .

Повний текст рішення виготовлений 10.02.2022 року.

Суддя Петрюк Т.М.

Направлене до ЄДРСР: 15.02.2022 року

Дата набрання законної сили 15.03.2022 року