РІШЕННЯ

Іменем України

04.07.2022 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова,

в складі:

головуючого-судді Ванівського Ю.М.

при секретарі Лозинському Т.-Р.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Львова цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «ТАСКОМЬАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

ВСТАНОВИВ:

АТ «ТАСКОМБАНК» звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №КF 44824 від 26.09.2007 в розмірі 105 104,71 доларів США, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, встановленого Законом України «Про виконавче провадження»; передати в управління Акціонерного товариства «Таскомбанк» предмет іпотеки, на період до його реалізації, шлюхом зобов`язання ОСОБА_1 передати Акціонерному товариству «ТАСКОМБАНК» оригінали господарських та/або цивільних договорів стосовно предмету іпотеки, чинних і діючих на момент передачі; забезпечити вільний доступ Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до предмету іпотеки; надати Акціонерному товариству «ТАСКОМБАНК» з метою отримання доходів від кправління предметом іпотеки прав укладати і припиняти будь-які угоди відносно предмета іпотеки, за виключеннмя тих, які передбачають його відчуження.

Заявлені позовні вимоги мотивує тим, що 26 вересня 2007 року між ПАТ «Електрон Банк» правонаступником якого є АТ «ТАСКОМБАНК» та ОСОБА_1 було укладено Договір №КF 44824, згідно якого Позивач надав відповідачу 1 грошові кошти в сумі 110 000 доларів США, з кінцевим строком погашення не пізніше 24.09.2027 р. під 11, 5% річних.

Однак відповідач 1 свої зобов`язання, передбачені вищевказаним кредитним договором не виконує та порушила такого договору щодо неналежного та несвоєчасного повернення грошових коштів та відсотків зв їх користування.

Так, ОСОБА_1 заборгувала 105 104, 71 доларів США, що еквівалентно 839261.11 грн. станом на 19.03.2012 року по курсу НБУ, з яких 100632, 62 доларів США =803551, 47 грн заборгованість за кредитом, 4417,11 доларів США = 35270,62 грн. заборгованість по відсотках.

У зв`язку із наявністю боргу, позивач звернувся до суду та 11 листопада 2013 року Франківським районним судом м. Львова було ухвалено рішення у справі №465/3912/13-ц, яке залишено без змін ухвалою від 21.10.2014 року Львівським апеляційним судом, яким стягнуто з відповідачів заборгованість у розмірі 105104,71 долар США, з яких 100632, 62 доларів США заборгованість за кредитом, 4417,11 доларів США заборгованість по відсотках.

З метою забезпечення виконання зобов`язання по вищевказаному кредитному договору, між позивачем та ОСОБА_2 укладено Іпотечний договір від 26 вересня 2007року, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняк І.Я. та зареєстрований у реєстрі за №4350, згідно умов якого остання надала у заставу позивачу нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 . Дана квартира належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою 21.03.2002 р., в реєстрі №2-1041, реєстраційний номер 1684061.

Так, позивач зазначає про те, що 01.04.2020 року за вих. №8096/70 відповідачу надіслано іпотечне повідомлення, однак таке стороною проігнороване.

На підставі вищевикладеного, просить позов задоволити.

07 вересня 2021 року на адресу суду надійшла заява від представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 , про відмову у задоволенні позову так як позивач пропустив строк позовної давності.

В судове засідання представник позивача не з`явився, однак надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без їхньої участі. Заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить такі задоволити.

В судове засідання представник відповідача просила в задоволенні позову відмовити, так як позивач пропустив строки позовної давності.

ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, однак, в силу вимог ст. 223 ЦПК України, така неявка не перешкоджає розгляду справи.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Частиною 1 ст.5 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

За вимогами статті 12, 80, 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язаний надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст.1054 ЦК України).

Судом встановлено, що 26 вересня 2007 року між ПАТ «Електрон Банк» правонаступником якого є АТ «ТАСКОМБАНК» та ОСОБА_1 було укладено Договір №КF 44824, згідно якого Позивач надав відповідачу 1 грошові кошти в сумі 110 000 доларів США, з кінцевим строком погашення не пізніше 24.09.2027 р. під 11, 5% річних.

Крім того, між позивачем та ОСОБА_2 укладено Іпотечний договір від 26 вересня 2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняк І.Я. та зареєстрований у реєстрі за №4350, згідно умов якого остання надала у заставу позивачу нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 . Дана квартира належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою 21.03.2002 р., в реєстрі №2-1041, реєстраційний номер 1684061.

Також згідно з Кредитним договором № KF 44824, в забезпечення виконання зобов`язань, між ВАТ Електрон Банк (правонаступником якого є АТ ТАСКОМБАНК) та ОСОБА_2 укладено Договір поруки № РО 96490 від 03.03.2009р., відповідно до якого поручитель безвідривно та безспірно зобов`язується відповідати перед Банком за належне виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань, що витікають з вищезазначеного Кредитного договору.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова 11.12.2013 року визначено стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , проживаючої у АДРЕСА_3 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Шевченківським РВ УМВС України у Львівській області 29.05.1997р., ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , проживаючого у АДРЕСА_3 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Шевченківським РВ УМВС України у Львівській області 08.08.1995р., на користь Публічного акціонерного товариства Фольксбанк, м. Львів, вул. Грабовського, 11, ЄДРПОУ 0 в ЛТУ НБУ м. Львова, МФО 325213 заборгованість за Кредитним договором у розмірі 839 261 (вісімсот тридцять дев`ять тисяч двісті шістдесят одна) грн. 11 коп.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , проживаючої у АДРЕСА_3 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Шевченківським РВ УМВС України у Львівській області 29.05.1997р., ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , проживаючого у АДРЕСА_3 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Шевченківським РВ УМВС України у Львівській області 08.08.1995р., на користь Публічного акціонерного товариства Фольксбанк, м. Львів, вул. Грабовського, 11, ЄДРПОУ 0 в ЛТУ НБУ м. Львова, МФО 325213 судовий збір у розмірі 3326 (три тисячі триста двадцять шість) грн.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 21.10.2014 року вищевказане рішення Франківського районного суду м. Львова залишено без змін.

Судом встановлено, що вищевказане рішення суду не виконано.

Згідно ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до ч.1, 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Аналогічні норми також передбачені ст. ст. 572, 589, 590 Цивільного кодексу України, ст. ст. 19, 20 Закону України «Про заставу».

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 42 постанови № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов`язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду.

У пункті 4 Іпотечного договору сторони узгодили, що за рахунок предмета іпотеки Іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами кредитного договору, а також відшкодувати витрати, пов`язані з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки, витрати на утримання і збереження предмета іпотеки, витрати на страхування предмета іпотеки, збитки завдані порушенням основного зобов`язання чи умов даного договору.

Пунктом 14 Іпотечного договору передбачено, що право звернення стягнення на предмет іпотеки виникає у Іпотекодержателя з наступних підстав:

а) у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем - Боржником основного зобов`язання;

б) у разі порушення Іпотекодавцем обов`язків (умов) встановлених іпотечним договором.

Відповідно до п. 15 вищевказаного договору, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов договору Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі Іпотекодержатель зазначає стислий зміст порушених Іпотекодавцем зобов`язань, вимогу про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення cтягнення на предмет іпотеки у разі не виконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишиться без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору та Закону України «Про іпотеку». Вимога, встановлена цим пунктом, не перешкоджає Іпотекодержателю здійснити свої права визначені п.9 Цього договору, без попереднього повідомлення Іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки.

Положення цього пункту не є перешкодою для реалізації права Іпотекодержателя звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Відповідно до п.16. Звернення стягнення на предмет іпотеки за цим договором здійснюється на підставі рішення суду.

Отже, суд звертає увагу на те, що наявність заборгованості за кредитним договором KF 44824, надає право позивачу зверненути стягнення на предмет іпотеки.

Щодо застосування строків давності, то суд вказує наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин 1, 5 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21.08.2019 по справі № 911/3681/17 аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Умовами укладеного кредитного договору передбачено кінцевий строк погашення кредиту, а саме 24 вересня 2027 року.

Як згадувалося вище Банк у позовній заяві зазначав, що на виконання п.15 Договору іпотеки надіслав ОСОБА_2 іпотечне повідомлення вимогу за вих. №8096/70 від 01.04.2020 року, в якій вимагав достроково повернути кредит, а саме 105 104, 71 доларів США. Проте дана вимога була залишена без виконання, що і стало підставою звернення до суду.

Під час розгляду справи № 465/3912/13-ц за позовом ПАТ «Фольксбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором судами було встановлено, що 15.02.2012 року банк направляв позичальнику письмову вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту та сплати нарахованих процентів за користування ним, а також пені і штрафних санкцій в добровільному порядку протягом 30 календарних днів з дати одержання вимоги, але в будь-якому випадку не пізніше 45 календарних днів з дня направлення банком цієї вимоги, з попередженням про наслідки невиконання такої вимоги у встановлений банком строк, - повернення достроково всього кредиту із сплатою процентів та штрафних санкцій в судовому порядку та шляхом звернення стягнення на заставлене майно.

Пред`явивши вимогу від 15.02.2012 року про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання.

Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникнуло в кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі.

При цьому таке право згідно з умовами укладених договорів виникає через тридцять календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги та за умови її невиконання, але в будь-якому випадку не пізніше 45 календарних днів з дня направлення банком цієї вимоги.

Так, суд приходить до переконання про те, що позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання (тридцять перший день після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі або сорок шостий день з дня направлення банком цієї вимоги - 31 березня 2012 року) протягом трьох років (до 31 березня 2015 року), проте до суду звернувся із цим позовом у січні 2021 року, тобто зі спливом строку позовної давності.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20.09.2011 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", та від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

На підставі вищевикладеного, суд визнає наявні порушені права позивача щодо несплати заборгованості за вищевказаним кредитним договором, однак, вважає за необхідне застосувати строки позовної давності.

Згідно із ст.6 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. ст. 89 ЦПК України,суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства,визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що підстав для задоволення позову не має.

На основі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81,263, 354 ЦПК України, суд,

вирішив:

В задоволенні позову Акціонерного товариства «ТАСКОМЬАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,- відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 04.07.2022 р.

Суддя Ванівський Ю. М.