Єдиний унікальний номер 242/4107/21
Номер провадження 22-ц/804/306/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2022 року

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Корчистої О.І., Халаджи О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу № 242/417/21 за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське», третя особа Управління виконавчої дирекції Фонду Соціального страхування України в Донецькій області, про стягнення моральної шкоди, завданої професійним захворюванням, за апеляційною скаргою приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 20 жовтня 2021 року (суддя Хацько Н.О.),

в с т а н о в и в :

04 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське», третя особа Управління виконавчої дирекції Фонду Соціального страхування України в Донецькій області, про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог послався на те, що перебував у трудових відносинах з відповідачем з 22 серпня 2021 року по 06 березня 2021 року, звільнений на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України у зв`язку з виявленням невідповідності займаній посаді за станом здоров`я. В період знаходження в трудових відносинах ОСОБА_1 отримав професійне захворювання, а саме: хронічний бронхіт 11 стадія, фаза затихаючого загострення; прикореневий пневмофіброз; хронічна радикулопатія S1 праворуч в стадії затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та стійким больовим синдромами, рецедивуючий перебіг. Довідкою МСЕК від 24 червня 2021 року позивачу встановлена ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 60%, третя група інвалідності пов`язана з профзахворюванням. Оскільки стан здоров`я ОСОБА_1 постійно погіршується, порушився нормальний життєвий ритм, відчуває фізичні болі та сильні душевні страждання, які зазнав у зв`язку з виробничим ушкодженням, йому заподіяно моральну шкоду, яку позивач просив стягнути з відповідача в сумі 90000 грн.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 20 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське», третя особа Управління виконавчої дирекції Фонду Соціального страхування України в Донецькій області, про стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ШУ «Покровське» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної професійним захворюванням, 60000 грн.

Стягнуто з ПрАТ «ШУ «Покровське» в дохід держави судовий збір в сумі 908,80 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

З вказаним рішенням не погодився відповідач ПрАТ «ШУ «Покровське» та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення з дотриманням вимог статті 263 ЦПК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Судом першої інстанції не прийнято до уваги та не надана оцінка тому факту, що позивач протягом трьох років умисно приховував від відповідача факт професійного захворювання, чим умисно сприяв його розвитку та збільшенню власної шкоди. Отже, суд мав застосувати до спірних правовідносин норми ч. 2 ст. 1193 ЦК України, якою передбачено, що груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого розмір відшкодування зменшується. Крім того, присуджений судом розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає характеру правопорушення, глибин фізичних та душевних страждань потерпілого вимогам розумності та справедливості, та практиці, що склалась в судах Донецької області по аналогічних спорах за участю колишніх працівників ПрАТ «ШУ «Покровське». Суд в своєму рішенні не зазначив про утримання податку у розмірі 18% та 1,5% військового збору від суми, що належить до виплати, відповідно до пп. 16-1 підрозділу 10 Інші перехідні положення Податкового кодексу України. Також, при розподілу судових витрат судом першої інстанції недотримано вимог частин 1 та 6 статті 141 ЦПК України.

Позивач та третя особа своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В даній справі спір виникає із трудових відносин та ціна позову становить 90000 грн, тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму, а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справа здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 22 серпня 2022 року прийнято учнем гірника очисного вибою з повним робочим днем у шахті (а.с.20-23).

Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №1637 від 31 травня 2021 року та медичного висновку Центральної лікарсько-експертної комісії №18/556 від 25 травня 2021 року ОСОБА_1 встановлено діагноз: хронічний бронхіт ІІ стадія, фаза затихаючого загострення. Прикореневий пневмофіброз. ЛН І-ІІ ст. (один-два). Хронічна радикулопатія S1праворуч в стадії затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та стійким больовим синдромами, рецедивуючий перебіг (а.с.5, 13).

З Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 11 червня 2021 року, складеного на ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» вбачається, що позивачу встановлено захворювання: хронічний бронхіт ІІ стадія, фаза затихаючого загострення. Прикореневий пневмофіброз. ЛН І-ІІ ст. (один-два). Хронічна радикулопатія S1праворуч в стадії затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та стійким больовим синдромами, рецедивуючий перебіг. Професійне захворювання виникло у зв`язку з тривалим періодом роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів виробничий пил, фізичне навантаження, робоча поза (а.с. 6-9).

Згідно з довідки МСЕК серії 12 ААВ № 222745 від 24 червня 2021 року про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, при огляді позивача ОСОБА_1 йому встановлено за сукупністю 60% втрати професійної працездатності безстроково та третю групу інвалідності (а.с. 11-12).

06 березня 2021 року ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі п. 2 статті 40 КЗпП України за станом здоров`я (а.с. 23).

Суд першої інстанції визнав доведеним той факт, що позивач відчуває моральні страждання, оскільки відчуває фізичний біль і душевні страждання, які призвели до порушень нормальних життєвих зв`язків та потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції врахував надані позивачем докази, процент втрати професійної працездатності, а також принципи розумності та справедливості, та вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок отримання позивачем ушкодження здоров`я на виробництві, грошову компенсацію в розмірі 60000 грн.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди з наступних підстав.

Відповідно до статті 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до вимог статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно із статтею 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до частини 1 статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди провадиться, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При цьому, вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди.

Тобто, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду, а саме: наявність моральних страждань працівника, втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

В пункті 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-9/2004 зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання.

На підтвердження факту ушкодження здоров`я позивачем було надано висновок МСЕК від 24 червня 2021 року, згідно з яким позивачу була встановлена втрата професійної працездатності у розмірі 60% за сукупністю та третя група інвалідності.

В даному випадку професійне захворювання пов`язане з виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, тому відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди покладається на роботодавця (підприємство).

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на незастосування судом першої інстанції норми частини 2 статті 1193 ЦК України є безпідставними, оскільки законодавчо не встановлено та не підтверджено належними доказами ступень вини потерпілого ОСОБА_1 для зменшення розміру відшкодування.

Крім того, відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні положення закріплені у частині першій статті 81 ЦПК України.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказами, на підставі яких суд встановив наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди, є акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, висновок МСЕК про встановлення позивачеві втрати професійної працездатності.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що надані позивачем докази повною мірою вказують, що ушкодження здоров`я ОСОБА_1 призвело як до фізичних, так і до моральних страждань. Втрата працездатності призвела до обмеження його можливості вести активний спосіб життя, внаслідок чого останній змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Суд також правомірно дійшов висновку про задоволення позову і стягнення 60000 грн, що відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості.

Суд першої інстанції об`єктивно оцінив надані позивачем докази на підтвердження моральних страждань, а саме: медичний висновок про наявність професійного захворювання, виписку із медичної карти, висновок МСЕК, акт розслідування причин виникнення професійного захворювання, які дають підстави для висновку про стягнення на користь позивача відшкодування моральної шкоди 60000 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованість визначеної суми та невідповідність її розміру сформованій судовій практиці судів Донецької області є безпідставним, оскільки відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не судів першої та/або апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги про не зазначення судом про утримання податку, апеляційний суд відхиляє виходячи з наступного.

23 травня 2020 року набрали чинності зміни до Податкового кодексу України щодо оподаткування доходів податком на доходи фізичних осіб, внесені Законом України від 16 січня 2020 року 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві». Зокрема, зміни були внесені до статті 164.2.14 Податкового кодексу України щодо оподаткування на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди. У зв`язку з цим, просив суд при винесенні рішення по даній справі врахувати вищевказані зміни в податкове законодавство та визначити порядок його виконання із врахуванням обов`язку відповідача щодо сплати податків із сум, що стягуються на користь позивачів. Вважає, що посилання позивачів на позицію, викладену у постанові Верховного суду від 25 липня 2018 року у справі №180/683/13-ц не може застосовуватись до спірних правовідносин, оскільки у ній, трактується попередня редакція статті 164.2.14 Податкового кодексу України.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України).

Так, згідно з підпунктом «а» підпункту 164.2.14 п.164.2 статті 164 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю.

При цьому, відповідно до підпункту 168.1.1 п.168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 ПК України.

Відповідно до підпункту 14.1.180 п.14.1 статті 14 ПК України, податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філії, відділень, інших відокремлених підрозділів), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV ПК України, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV ПК України.

Таким чином, чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішенням, включаються до оподатковуваного доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткуванню, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові №180/683/13-ц (провадження № 61-14316св18) від 25 липня 2018 року, яку суд вважає за необхідне застосувати, так як моральну шкоду завдано подією, яка відбулася 19 липня 2018 року.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм вбачається, що податковий агент сплачує податок на суму відшкодування шкоди за рішенням суду, які спрямовується на відшкодування шкоди, завданої життю та здоров`ю громадянина та які не включається до загального оподатковуваного доходу і не підлягають оподаткуванню.

За таких обставин, сума моральної шкоди визначена рішенням суду підлягає стягненню в користь позивача без відрахування податків та загальнообов`язкових зборів.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги в частині невірного визначення суми судового збору, що підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, апеляційний суд приходить до наступного.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Статтею 3 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Положеннями статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно пп. 1 п. 1 ч. 2, ч. 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2021 року, в якому позивач звернувся до суду, встановлено у розмірі 2270 гривні.

Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки від сплати судового збору позивач звільнений на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача в дохід держави підлягав стягненню судовий збір в розмірі 605,33 грн, виходячи задоволеної частини позовних вимог в розмірі 60000 грн.

Враховуючи наведене вище, під час розгляду справи, суд першої інстанції помилково визначив суму до стягнення з відповідача в дохід держави в розмірі 908,80 грн. Отже, оскаржуване рішення в частині розподілу судових витрат підлягає зміні, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про стягнення з відповідача в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 605,33 грн.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення зміні в частині розподілу судових витрат.

Також, відповідно до пп. в п. 4 частини 1 статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в частині оскарження розподілу судових витрат відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» задовольнити частково.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 20 жовтня 2021 року в частині стягнення судового збору змінити, стягнути з приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» в дохід держави судовий збір в розмірі 605,33 грн.

В іншій частині рішення Селидівського міського суду Донецької області від 20 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 06 липня 2022 року.

Судді І.В. Кішкіна

О.І. Корчиста

О.В. Халаджи