Справа № 463/2891/21 Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/811/3303/21 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.

секретарка: Назар Х.Б.,

за участі в судовому засіданні: в режимі відео конференції представниці відповідача АТ «Банк інвестицій та заощаджень» Єфремової І.В., в залі суду представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові в режимі відео конференції цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» на рішення Личаківського районного суду м.Львова в складі судді Головатого Р.Я. від 3 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» про визнання умов договору недійсними, зобов`язання до вчинення дій, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Личаківського районного суду Львівської області від 03 серпня 2021 року позов задоволено.

Визнано недійсними з моменту укладення пункт 1.9 розділу 1 Договору про надання споживчого кредиту №PL/12/2656 від 17.02.2020, колонку 7.2 Додатку №1 до Договору про надання споживчого кредиту №PL/12/2656 від 17.02.2020 та пункт 3.2 розділу 3 Умов надання споживчих кредитів, в частині встановлення обов`язку ОСОБА_1 сплачувати щомісячну комісію у розмірі 2,95% в місяць від суми нарахованого кредиту.

Зобов`язано Акціонерне товариство «Банк інвестицій та заощаджень» здійснити перерахунок платежів, здійснених ОСОБА_1 за Договором про надання споживчого кредиту №PL/12/2656 від 17.02.2020, з часу його укладення, зарахувавши уже сплачені кошти, що були спрямовані на оплату щомісячної комісії за обслуговування споживчого кредиту, в рахунок погашення основного боргу (тіла кредиту) по Договору про надання споживчого кредиту №PL/12/2656 від 17.02.2020.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» в дохід держави судовий збір в розмірі 1816 грн. (одна тисяча вісімсот шістнадцять гривень).

Дане рішення оскаржило АТ«Банк інвестицій та заощаджень».

В апеляційній скарзі просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вважають рішення незаконним, необґрунтованим, несправедливим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а висновки, викладені у рішенні суду, такими, що не відповідають обставинам справи. Зазначають, що суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин норми ЗУ «Про споживче кредитування» та передчасно зробив вищезазначені висновки, оскільки зміст Кредитного договору жодним чином не суперечить положенням діючого законодавства не порушує законних прав та інтересів Позивача, а тому не існує жодних підстав для задоволення позову. Зокрема, в Кредитному договорі чітко передбачено: п. 1.9. щомісячна комісія - 2,95 % в місяць від суми Кредиту зазначеної в п. 1.1. цього Договору; у Паспорті споживчого кредиту до Банківського продукту «Готівка для своїх (Готівка)» Розділ 4 «Інформація щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача» чітко прописано: Комісія Банку на обслуговування споживчого кредиту (щомісячно від первинної суми кредиту), наданого позичальнику, за продуктом «Готівка для своїх» щомісячно від суми кредиту) - 2,95 %; відповідно до п. 3.2. Умов надання споживчих кредитів (надалі - Умови), Позичальник зобов`язаний сплачувати Щомісячну комісію Банку на щомісячній основі протягом строку користування Споживчим кредитом та в розмірі, зазначеному в Договорі та графіку платежів, якщо інше не передбачено Договором та Умовами; пунктом 1.1 Умов передбачено, що щомісячна комісія - комісійна винагорода Банку за обслуговування Споживчого кредиту, наданого Позичальнику.Вказують, що апелянт відкрито, добросовісно передбачив не лише у Кредитному договорі, а й прописав у всіх додатках, що є невід`ємною частиною Кредитного договору умову щодо оплати Позивачем щомісячної комісії за обслуговування споживчого кредиту. Вказують, що обслуговування споживчого кредиту є самостійною послугою, за яку Апелянт має право передбачити оплату комісії та жодною нормою діючого законодавства України не передбачено законодавчого визначення «Обслуговування споживчого кредиту» та не передбачено обов`язку Банку прописувати у Кредитному договорі визначення «Обслуговування споживчого кредиту». В оскаржуваному Рішенні, суд першої інстанції не наводить жодної норми діючого законодавства, яка зобов`язує Банк надавати визначення «Обслуговування споживчого кредиту» або містить положення про те, що «Обслуговування споживчого кредиту» не є окремою самостійною банківською послугою.Суд першої інстанції однобічно дослідив Кредитний договір та безпідставно, законодавчо необґрунтовано зазначив про те, що в пункті 1.9 розділу 1 Договору про надання споживчого кредиту №РІ/12/2656 від 17.02.2020, встановлено розмір щомісячної комісії - 2,95% в місяць від суми кредиту, зазначеної в п.1.1 цього договору, при цьому, не містять будь-яких відомостей про послуги, за надання яких визначено сплату комісії ні умови договору, ні пункт 3.2 розділу 3 Умов надання споживчих кредитів, такий висновок суду не відповідає дійсності, оскільки послуга, за яку передбачена щомісячна комісія (за обслуговування споживчого кредиту), зазначена в Умовах та Паспорті споживчого кредиту, які є невід`ємною частиною Кредитного договору та про яку Позивач достеменно був обізнаний на момент підписання Кредитного договору та в повній мірі визнав її. як прийнятною для себе. Не відповідає дійсності висновок суду першої інстанції про те, що Відповідач не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються позивачу, оскільки послуга, за яку передбачена щомісячна комісія (за обслуговування споживчого кредиту), зазначена, окрім Кредитного договору, в Умовах та Паспорті споживчого кредиту. Матеріалами справи підтверджується, що інформація, яка надавалася Позивачу до укладення Кредитного договору міститься в Паспорті споживчого кредиту, який особисто підписано Позивачем 17.02.2020. Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні законодавчо не обґрунтував, чому саме є несправедливим встановлення щомісячної комісії саме в розмірі 2.95 % в місяць та який розмір комісії в такому випадку є справедливим та таким, що не порушує істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків споживача. Матеріали справи не містять доказів намагання Позивача змінити будь - які умови Кредитного договору під час його укладення або пропозиції укласти Кредитний договір на інших умовах.

В судове засідання позивачка не з`явилася, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за її відсутності, зважаючи на те, що така повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від неї до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та зважаючи на те, що її інтереси в судовому засіданні захищав представник.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представниці відповідача на підтримання апеляційної скарги, представника позивачки в заперечення скарги, дослідивши матеріали, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, а також усних пояснень учасників справи у суді апеляційної інстанції колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.1 ст.626, ч.1 ст.628, ч.1 ст.638, ч.1 ст.1054, ст.526, ч.1-3, 5 ст.203, ст. 215 ЦК України, ч.15 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 1, 8, ч.1, 2 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування», Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджені постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49, ст.11, ч.1, 2, 5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», исновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 766/8096/20 та задовольняючи позов, виходив з того, що 17.02.2020 між сторонами укладено Договір про надання споживчого кредиту №PL/12/2656 від 17.02.2020, пунктом 2.1 розділу 2 якого передбачено, що він складається із заяви про надання споживчого кредиту, умов надання споживчих кредитів та додатку №1 до цього договору. В пункті 1.9 розділу 1 Договору про надання споживчого кредиту №PL/12/2656 від 17.02.2020, встановлено розмір щомісячної комісії 2,95% в місяць від суми кредиту, зазначеної в п.1.1 цього договору. При цьому, не містять будь-яких відомостей про послуги, за надання яких визначено сплату комісії ні умови договору, ні пункт 3.2 розділу 3 Умов надання споживчих кредитів. Разом з тим, необхідність внесення плати за додаткові та супутні послуги (розрахунково-касове обслуговування) передбачена у додатку №1 до Договору про споживчий кредит (з ануїтетними платежами) «Таблиця обчислення Орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача (Позичальника) та Орієнтовної реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит» колонка 7.2 якою визначено щомісячну комісію в сумі 2950 грн. за розрахунково-касове обслуговування. Таким чином, встановивши в кредитному договорі сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту в розмірі 2,95 % від суми кредиту, що складає 2950 грн. щомісячно, відповідач не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються позивачу, а розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи (зокрема розмір кредиту та процентів), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що вказані умови є несправедливими. При цьому, згідно з додатком №1 до Договору про споживчий кредит (з ануїтетними платежами) «Таблиця обчислення Орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача (Позичальника) та Орієнтовної реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит» загальний розмір плати за розрахунково-касове обслуговування (109150 грн.) більш ніж у 6992 рази перевищує загальний розмір процентів за користування кредитом (15,61 грн.) та є більшим за суму кредиту, отриманого ОСОБА_1 для власних потреб (100000 грн.), що вочевидь не можна визнати справедливим та розумним. Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсними з моменту укладення пункт 1.9 розділу 1 Договору про надання споживчого кредиту №PL/12/2656 від 17.02.2020, колонку 7.2 Додатку №1 до Договору про надання споживчого кредиту №PL/12/2656 від 17.02.2020 та пункт 3.2 розділу 3 Умов надання споживчих кредитів, в частині встановлення обов`язку ОСОБА_1 сплачувати щомісячну комісію у розмірі 2,95% в місяць від суми нарахованого кредиту є підставними та підлягають до задоволення. Крім цього, оскільки на виконання вказаних умов договору, які визнано судом недійсними з моменту їх укладення, позивачем сплачено відповідні платежі, суд приходить до висновку, що до задоволення підлягають і позовні вимоги в частині покладення на Акціонерне товариство «Банк інвестицій та заощаджень» обов`язку здійснити перерахунок платежів, здійснених Стахів ОСОБА_3 за Договором про надання споживчого кредиту №PL/12/2656 від 17.02.2020, з часу його укладення, зарахувавши уже сплачені кошти, що були спрямовані на оплату щомісячної комісії за обслуговування споживчого кредиту, в рахунок погашення основного боргу (тіла кредиту) по Договору про надання споживчого кредиту №PL/12/2656 від 17.02.2020. При цьому, суд вважав необґрунтованими посилання представника відповідача на те, що позивач в порушення вимог ст.22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», яка містить визначення розрахункових документів, до позовної заяви не додала жодного документу, що підтверджує здійснення оплати на виконання умов Кредитного договору в розумінні діючого законодавства України, оскільки як зазначає сама представник позивача у відзиві до часу звернення із позовною заявою позивач належним чином виконувала умови кредитного договору, сплачувала усі передбачені платежі, а не подання позивачем документів на підтвердження розміру здійснених нею платежів на виконання вищевказаних недійсних умов кредитного договору, і зумовило звернення до суду із позовною вимогою саме про покладення на відповідача обов`язку здійснити відповідний перерахунок. Безпідставними є і посилання представника відповідача на те, що діюче законодавство не передбачає такого способу захисту прав, як здійснення перерахунку, оскільки відповідно до ч.2 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Колегія суддів вважає, що такі висновки відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону та підстав для скасування оскаржуваного рішення суду немає.

17.03.2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень», в якому просила:

- визнати недійсними з моменту укладення пункт 1.9 розділу 1 Договору про надання споживчого кредиту №PL/12/2656 від 17.02.2020, колонку 7.2 Додатку №1 до Договору про надання споживчого кредиту №PL/12/2656 від 17.02.2020 та пункт 3.2 розділу 3 Умов надання споживчих кредитів, в частині встановлення обов`язку ОСОБА_1 сплачувати щомісячну комісію у розмірі 2,95% в місяць від суми наданого кредиту;

- зобов`язати Акціонерне товариство «Банк інвестицій та заощаджень» здійснити перерахунок платежів, здійснених ОСОБА_1 за Договором про надання споживчого кредиту №PL/12/2656 від 17.02.2020, з часу його укладення, зарахувавши уже сплачені кошти, що були спрямовані на оплату щомісячної комісії за обслуговування споживчого кредиту, в рахунок погашення основного боргу (тіла кредиту) по Договору про надання споживчого кредиту №PL/12/2656 від 17.02.2020.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 17.02.2020 між сторонами укладено Договір про надання споживчого кредиту №PL/12/2656 від 17.02.2020, пунктом 2.1 розділу 2 якого передбачено, що він складається із заяви про надання споживчого кредиту, умов надання споживчих кредитів та додатку №1 до цього договору. Відповідно до договору позивач отримала кредит на споживчі потреби в сумі 100000 грн., шляхом безготівкового перерахування на банківський рахунок, зі строком повернення кредитних коштів до 17.02.2023, сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 0,01% річних та сплатою щомісячної комісії в розмірі 2,95% від суми наданого кредиту. Вважає, що умови договору, визначені пунктом 1.9 розділу 1 Договору про надання споживчого кредиту №PL/12/2656 від 17.02.2020, колонкою 7.2 Додатку №1 до Договору про надання споживчого кредиту №PL/12/2656 від 17.02.2020 та пунктом 3.2 розділу 3 Умов надання споживчих кредитів, в частині встановлення обов`язку ОСОБА_1 сплачувати щомісячну комісію у розмірі 2,95% в місяць від суми нарахованого кредиту є несправедливими в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», суперечать вимогам Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про банки і банківську діяльність», а тому просить визнати їх недійсними та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок платежів, здійснених ОСОБА_1 за Договором про надання споживчого кредиту №PL/12/2656 від 17.02.2020, з часу його укладення, зарахувавши уже сплачені кошти, що були спрямовані на оплату щомісячної комісії за обслуговування споживчого кредиту, в рахунок погашення основного боргу (тіла кредиту) по Договору про надання споживчого кредиту №PL/12/2656 від 17.02.2020.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 47 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» (далі Закон № 2121-III) банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначає Закон № 1734-VIII.

У статті 1 Закону № 1734-VIII наведено визначення термінів, які вживаються в цьому законі, зокрема: договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі (частина друга статті 8 Закону № 1734-VIII).

Згідно із частинами першою та другою статті 12 Закону № 1734-VIII у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору.

У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.

Методика розрахунку загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договорами про споживчий кредит встановлена Правилами розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджені постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49 (далі Правила).

Згідно з пунктом 5 Правил банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Згідно з ч.1, 2, 5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено та не спростовано, 17.02.2020 між сторонами укладено Договір про надання споживчого кредиту №PL/12/2656 від 17.02.2020, пунктом 2.1 розділу 2 якого передбачено, що він складається із заяви про надання споживчого кредиту, умов надання споживчих кредитів та додатку №1 до цього договору.

В пункті 1.9 розділу 1 Договору про надання споживчого кредиту №PL/12/2656 від 17.02.2020, встановлено розмір щомісячної комісії 2,95% в місяць від суми кредиту, зазначеної в п.1.1 цього договору.

Також, внесення плати за додаткові, супутні послуги (розрахунково-касове обслуговування) передбачено у додатку №1 до Договору про споживчий кредит (з ануїтетними платежами) «Таблиця обчислення Орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача (Позичальника) та Орієнтовної реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит» колонка 7.2 якою визначено щомісячну комісію в сумі 2950 грн. за розрахунково-касове обслуговування.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно погодився з доводами представника відповідача щодо права банку встановлювати комісії та інші платежі за додаткові, супутні послуги кредитодавця (крім тих, які згідно із законом надаються безоплатно), що включаються до загальних витрат за споживчим кредитом.

Однак, зважаючи на наведені норми закону, слід вважати, що такі супутні послуги, які надаються Банком повинні бути відомими споживачу з метою оцінки необхідності їх отримання, їх вартості, співставлення їх вартості та необхідністю їх отримання, порівняння із умовами договору, співставлення із схожими договорами та послугами, що надаються іншими особами, тощо. Тобто споживач повинен отримати вичерпну інформацію про послуги, які йому надаватимуться Банком, за що він повинен сплачувати значну щомісячну плату.

Також, судом першої інстанції вірно встановлено, що встановивши в кредитному договорі сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту в розмірі 2,95 % від суми кредиту, що складає 2950 грн. щомісячно, відповідач не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються позивачу, а розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи (зокрема розмір кредиту та процентів), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що вказані умови є несправедливими. Про те, які послуги надаються чи надавалися Банком за таку щомісячну винагороду, не повідомлено представником ні суду першої, ані апеляційної інстанції.

При цьому, згідно з додатком №1 до Договору про споживчий кредит (з ануїтетними платежами) «Таблиця обчислення Орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача (Позичальника) та Орієнтовної реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит» загальний розмір плати за розрахунково-касове обслуговування (109150 грн.) більш ніж у 6992 рази перевищує загальний розмір процентів за користування кредитом (15,61 грн.) та є більшим за суму кредиту, отриманого ОСОБА_1 для власних потреб (100000 грн.), що вочевидь не можна визнати справедливим та розумним.

Окрім цього, судом першої інстанції вірно вказано, що відповідач мав можливість надати докази на підтвердження справедливості умов договору щодо встановленої комісії, зокрема з урахуванням переліку та обсягу послуг, які надаються Банком за таку плату, однак всупереч вищевказаним вимогам таких доказів не представив, а з наявних в матеріалах справи документів та пояснень представника відповідача взагалі не можливо встановити будь-якого опису послуг із розрахунково-касового обслуговування, за які встановлена вказана комісія.

Відтак, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсними з моменту укладення пункт 1.9 розділу 1 Договору про надання споживчого кредиту №PL/12/2656 від 17.02.2020, колонку 7.2 Додатку №1 до Договору про надання споживчого кредиту №PL/12/2656 від 17.02.2020 та пункт 3.2 розділу 3 Умов надання споживчих кредитів, в частині встановлення обов`язку ОСОБА_1 сплачувати щомісячну комісію у розмірі 2,95% в місяць від суми нарахованого кредиту є підставними та підлягають до задоволення.

Окрім цього, суд прийшов до вірного висновку про те, що оскільки на виконання вказаних умов договору, які визнано судом недійсними з моменту їх укладення, позивачем сплачено відповідні платежі, відтак до задоволення підлягають і позовні вимоги в частині покладення на Акціонерне товариство «Банк інвестицій та заощаджень» обов`язку здійснити перерахунок платежів, здійснених Стахів ОСОБА_3 за Договором про надання споживчого кредиту №PL/12/2656 від 17.02.2020, з часу його укладення, зарахувавши уже сплачені кошти, що були спрямовані на оплату щомісячної комісії за обслуговування споживчого кредиту, в рахунок погашення основного боргу (тіла кредиту) по Договору про надання споживчого кредиту №PL/12/2656 від 17.02.2020.

Окрім цього, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги та вважав необґрунтованим посилання представника відповідача на те, що позивач в порушення вимог ст.22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», яка містить визначення розрахункових документів, до позовної заяви не додала жодного документу, що підтверджує здійснення оплати на виконання умов Кредитного договору в розумінні діючого законодавства України, оскільки як зазначає сама представник позивача у відзиві до часу звернення із позовною заявою позивач належним чином виконувала умови кредитного договору, сплачувала усі передбачені платежі, а неподання позивачем документів на підтвердження розміру здійснених нею платежів на виконання вищевказаних недійсних умов кредитного договору, і зумовило звернення до суду із позовною вимогою саме про покладення на відповідача обов`язку здійснити відповідний перерахунок.

Безпідставними є і посилання представника відповідача на те, що діюче законодавство не передбачає такого способу захисту прав, як здійснення перерахунку, оскільки відповідно до ч.2 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 3 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 05 липня 2022 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Р.В. Савуляк

М.М. Шандра