Справа № 755/2069/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" липня 2022 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді - Гаврилової О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення, -

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення. (а.с.23-26)

Згідно заявлених вимог позивач просить суд: вселити неповнолітню доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди відносно ОСОБА_2 у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_3 надати ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , дублікат ключів від квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивач з відповідачем мають спільну неповнолітню доньку - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 неодноразово намагалась вселитись до спірної квартири, однак ОСОБА_3 їй завжди відмовляла.

17 грудня 2019 року ОСОБА_1 зі своє донькою намагались потрапити в квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , проте двері ніхто не відчинив. ОСОБА_2 навчається в школі, яка знаходиться поблизу квартири, в якій вона прописана. Відповідач чинить перешкоди в користуванні квартирою, відмовляється впускати позивача з дитиною до квартири для проживання, що змушує звернутись з даним позовом до суду. Неповнолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована у спірній квартирі у встановленому законом порядку, не визнана за рішення суду такою, що втратила право користування спірним житлом, проте позбавлена можливості вселитися до квартири та проживати в ній.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 березня 2020 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с.29-30).

Ухвалою Дніпровського районного суд міста Києва від 16 квітня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Редевич О.М. про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. (а.с.77-78)

Ухвалою Дніпровського районного суд міста Києва від 16 квітня 2020 року зупинено провадження у справі №755/2069/20 за позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м.Києві, про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №755/20478/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , законний представник відповідача ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки та піклування Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

(а.с.79-81)

Ухвалою Дніпровського районного суд міста Києва від 10 серпня 2020 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення провадження у справі. (а.с.99-101)

Ухвалою Дніпровського районного суд міста Києва від 04 липня 2022 року поновлено провадження у справі. (а.с.115-116)

Ухвалою Дніпровського районного суд міста Києва від 04 липня 2022 року відмовлено у прийнятті позовної заяви в новій редакції, поданій в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення. (а.с.122-124)

Ухвалою Дніпровського районного суд міста Києва від 04 липня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Касьяненка Д.Л. про розгляд справи за правилами загального позовного провадження; відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Касьяненка Д.Л. про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін; відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Касьяненка Д.Л. про виклик свідків. (а.с.184-187)

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

14 квітня 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником відповідача ОСОБА_3 - адвокатом Редевич О.М., в якому представник просить відмовити в задоволенні позову повністю. У відзиві зазначено, що відповідач проти даного позову заперечує та вважає його необґрунтованим. Відзив вмотивовано тим, що відповідач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, а також є матір`ю ОСОБА_2 , батьком якої являється ОСОБА_1 . Останній у жовтні 2018 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на дитину, ОСОБА_4 звернулась із зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Рішенням суду позов ОСОБА_1 було задоволено, в задоволенні зустрічного позову - відмовлено. Вказаним рішенням підтверджується, що ОСОБА_2 проживає разом із батьком в орендованій квартирі. В квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , де зареєстрована ОСОБА_2 , остання не проживає з жовтня

2016 року по теперішній час, від проживання з відповідачем відмовилась, обравши місце проживання з батьком. Також у відзиві зазначено, що позивачем не надано належних доказів того, що ОСОБА_2 чинились перешкоди в користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_2 та вказано, що ОСОБА_1 не має права на проживання у вищевказаній квартирі. Крім того, у відзиві вказується, що листування, на яке посилається позивач, мало місце після того, як ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням. До цього дитина висловлювала чітку позицію на проживання разом із батьком, який права на користування спірною квартирою не мав та не має. Стосовно листа Дніпровського УП ГУНП в м.Києві зазначено, що він стосується виключно самого ОСОБА_1 . Також у відзиві вказується, що докази, зібрані після пред`явлення відповідачем позову, на переконання сторони відповідача, не свідчать про наявність перешкод у користуванні квартирою. Крім того зазначається, що вимога позову передати ОСОБА_1 ключі від квартири не ґрунтується на вимогах законодавства, адже останній не має права на проживання в спірній квартирі. (а.с.34-37)

Крім того, 17 квітня 2020 року від представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Касьяненка Д.Л. надійшли письмові пояснення, долучені до матеріалів справи (а.с.125-133), в яких наводяться доводи аналогічні викладеним у відзиві та додатково зазначено, що відповідач з 2017 року постійно проживає у ФРН, самостійно та добровільно виконує рішення суду про стягнення аліментів. Також вказується, що позов у даній справі подано лише після звернення відповідача до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Зазначено, що позивачем не доведено факту порушення його прав, а дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, при цьому набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання в м.Харкові. Також зазначається, що висновком Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 24 червня 2019 року встановлено недоцільність визначення місця проживання ОСОБА_2 з матір`ю, а проживання дитини з батьком відповідатиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, при цьому, в даному випадку місце проживання дитини визначено нею самою.

14 травня 2020 року до суду від представника ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , - адвоката Видюка Д.В. надійшла відповідь на відзив (найменована представником як заперечення на відзив), в яких представник просить задовольнити позов повністю. У відповіді стверджується, що відповідач вводить суд в оману, зазначаючи, що звернення до поліції мало місце після того, як ОСОБА_1 стало відомо про пред`явлення відповідачем позову про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та вказує на наявність перешкод у користуванні спірною квартирою. Також у відповіді на відзив наведені доводи аналогічні, викладеним у позовній заяві. (а.с.189-192)

З приводу строків подання представником позивача відповіді на відзив, суд зазначає, що відповідно до п. 3 Розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України (в редакції закону, що діяла на час вчинення відповідної процесуальної дії) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

22 квітня 2020 року до суду надійшли пояснення представника третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації - О.Поліщука, в яких представник просить прийняти рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини та чинного законодавства України. (а.с.111)

У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані докази та повідомлені обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України.

Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Процесуальний закон також містить норми, відповідно до яких судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи інтерес (ст. 1-4 ЦПК України).

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України)

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України також визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2019 року (справа №755/15847/18) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, - задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 3 000 (три тисячі) гривень 00 коп. щомісячно, з проведенням індексації у порядку, передбаченому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», починаючи 17 жовтня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття. Відмовлено у задоволені зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини. (а.с.43-54)

Постановою Київського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2019 року залишено без змін. (а.с.55-60)

Так, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2019 року (справа №755/15847/18) встановлено наступне:

« ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_2 , у свідоцтві про народження батьками дитини записані: батько - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_4 . (а.с.8 т. 1)

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюбі не перебували, батько дитини подав до органів реєстрації актів цивільного стану заяву про визнання батьківства.»

«…на даний час неповнолітня дитина проживає разом з батьком, перебуває на повному його утриманні, ці обставини визнанні відповідачем, матір`ю дитини, тому не підлягають доказування в силу положень ч.1 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України.

За умовами договору найму (оренди) нерухомого майна від 26 лютого 2019 року, ОСОБА_1 орендує квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . (а.с. 48-50 т.2)

За даними, які містяться у довідці з навчального закладу, убачається, що ОСОБА_2 є ученицею 7-А класу спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 246 у

м. Києві з поглибленням вивченням англійської мови з 11 лютого 2019 року (а.с. 46 т. 2), також відвідує гурток образотворчого мистецтва (а.с.129 т.2)

Службою у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації 22 лютого 2019 року на заяву ОСОБА_1 надано відповідь, в якій міститься інформація, що в ході проведення роботи з дитиною, встановлено що неповнолітня дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , висловлює бажання проживати разом з батьком ОСОБА_1 . Під час бесіди ОСОБА_2 повідомила, що стосунки з батьком теплі, дружні, вони спільно проводять час, спілкуються на різні теми, обговорюють ситуації, які відбуваються в житті підлітка. Зі слів ОСОБА_2 батько бере активну участь у житті дитини та задовольняє її потреби. З матою ОСОБА_2 спілкується в телефонному режимі, зазначає що спільних тем щодо взаємодії з донькою стає все менше. На думку спеціаліста ОСОБА_2 висловлюється чітко щодо своєї думки спільне, постійне проживання разом з батьком. (а.с.47 т.2)»

«Орган опіки та піклування Деснянської районної державної адміністрації у місті Києві дійшов до висновку щодо недоцільності визначення місця проживання малолітньої дитини, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_4 , на підставі одноголосного рішення комісії з питань захисту прав дитини. (а.с.7-10 т.3)»

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 червня 2020 року (справа №755/20478/19) відмовлено в задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , в особі законного представника відповідача ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. (а.с.91-98)

Постановою Київського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 червня 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 24 травня 2022 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року залишено без змін.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 червня 2020 року (справа №755/20478/19) встановлено наступне:

« ОСОБА_3 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 19.09.2005 року, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушиною Н.О., зареєстрований в реєстрі за номером 4244.

ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_2 , у свідоцтві про народження батьками дитини записані: батько - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюбі не перебували.

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва від 19.12.2019 року за №46022266, за адресою АДРЕСА_4 зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У квартирі з адресою: АДРЕСА_4 , в якій ОСОБА_2 зареєстрована, остання не проживає з жовтня 2016 року по теперішній час, що підтверджується актом від 23.11.2019 року.»

«Судом встановлено, шо на даний час неповнолітня дитина проживає разом з батьком, ці обставини визнанні стороною позивача, тому не підлягають доказування в силу положень

ч.1 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України.

За умовами договору оренди квартири від 24 лютого 2020 року, ОСОБА_1 разом з донькою ОСОБА_2 орендує квартиру за адресою: АДРЕСА_5 .

За даними, які містяться у довідці з навчального закладу від 03 лютого 2020 року, убачається, що ОСОБА_2 є ученицею 8-А класу спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 246 у м. Києві з поглибленням вивченням англійської мови.»

«…у відповідача ОСОБА_1 , який є батьком малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутнє на праві власності будь-яке житлове приміщення (квартира, будинок).

В свою чергу, ОСОБА_1 разом з донькою ОСОБА_2 орендує квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , у зв`язку з чим у малолітньої дитини власного житла не має.

Разом з тим, встановлено, що позивач ОСОБА_3 проживає за межами України, а підставою для звернення до суду із вказаним позовом стало бажання продажу спірної квартири, що і не заперечувалось її уповноваженим представником позивача у судовому засіданні.»

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною четвертою статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно з частинами першою та другою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання (частини перша, друга, шоста статті 29 ЦК України).

Згідно зі статтею 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Заперечуючи проти задоволення позову в частині вселення неповнолітньої доньки сторін ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до квартири за адресою: АДРЕСА_2 , в якій зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 і яка на праві власності належить відповідачу, сторона відповідача посилається на те, що донька сторін з 2016 року не проживає в спірній квартирі, самостійно визначилась щодо місця свого проживання з батьком, а підставою для звернення до суду з даним позовом стало звернення відповідача до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житлом.

З приводу вказаних вище доводів сторони відповідача слід зазначити, що станом на

2016 рік ОСОБА_2 ще не досягла чотирнадцяти років.

При цьому, згідно положень часини третьої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

В постанові Верховного Суду від 24 травня 2022 року (справа №755/20478/19) зазначено: «Установивши, що позбавлення неповнолітньої ОСОБА_2 права користування спірною квартирою, яка належить її матері на праві власності, порушує її право на житло, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Суди на підставі належним чином оцінених доказів установили, що тривале непроживання дитини у квартирі було зумовлене поважними причинами, оскільки дитина не має власного житла і не може самостійно обирати місце проживання. Доводи позивачки про проживання дитини за іншою адресою з батьком не спростовують висновків судів, оскільки батько дитини не має власного житла, а орендує його. З цього випливає, що дитина не може вважатися такою, що забезпечена іншим житлом і через це втратила право на проживання у спірній квартирі, в якій вона набула права на житло з народження.»

У вказаній постанові Верховного Суду колегія суддів відхилила доводи касаційної скарги про те, що на момент розгляду справи дитина досягла 14-річного віку, а тому вправі сама визначати місце свого проживання відповідно до частини другої статті 160 СК України, і таким місцем, на її переконання, є місце проживання батька. Разом з тим такі твердження позивачки спростовуються змістом відзиву ОСОБА_2 , поданому її законним представником ОСОБА_1 , і доданими до нього матеріалами, з яких убачається, що вона не визнає вимог про визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою, і бажає зберегти зв`язок із житлом, у якому проживала з народження (спірною квартирою).

На час звернення до суду з позовом у справі, що розглядається в даному провадженні, ОСОБА_2 вже виповнилось 14 років.

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання (частини перша, друга, шоста статті 29 ЦК України).

Слід зазначити, що ОСОБА_2 , як донька відповідача ОСОБА_3 , за визначенням є членом сім`ї останньої (власника квартири).

При цьому недоречним є посилання у відзиві на положення статті 107 ЖК Української РСР, яка регулює правовідносини розірвання договору найму житлового приміщення.

З огляду на викладене, ОСОБА_2 має право користування спірною квартирою та не втратила його на час розгляду даної справи, про що ґрунтовно наведено в судових рішеннях у справі №755/20478/19.

Що стосується доводів сторони відповідача щодо відсутності предмета спору, а також, що позивачем не надано належних доказів того, що ОСОБА_2 чинились перешкоди в користуванні квартирою, суд вважає їх безпідставними, оскільки сам факт звернення ОСОБА_3 до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою та заперечення ОСОБА_3 проти задоволення позову щодо вселення доньки до належної їй квартири, свідчить про зворотне, як і листування дитини з матір`ю (а.с.7-8).

Проживання відповідача за кордоном також не може бути визначеною законом підставою для позбавлення ОСОБА_2 права користування квартирою.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи у відповідно частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішеннями у справах №755/15847/18 та №755/20478/19, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в частині вимог про вселення ОСОБА_2 підлягає задоволенню, оскільки неповнолітня донька сторін виявила бажання вселитися до квартири за місце своєї реєстрації і не втратила права користування цією квартирою.

Що стосується вимог позовної зави про зобов`язання відповідача не чинити перешкод відносно ОСОБА_2 у користуванні квартирою та зобов`язання відповідача надати ОСОБА_1 дублікат ключів від квартири, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст. 5 ЦПК України).

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.2 ст. 5 ЦПК України).

Виходячи з системного аналізу ст. ст.15, 16 ЦК України та ст. 5 ЦПК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Таким чином, надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, що не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06.09.2005 у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

В даному випадку право користування ОСОБА_2 спірною квартирою захищено шляхом її вселення.

При цьому вимога позову про зобов`язання відповідача не чинити перешкод у користуванні квартирою є неконкретизованою стосовно дій відповідача щодо такого перешкоджання, а її задоволення не призведе до реального ефективного захисту права на користування квартирою, яким є саме вселення до квартири.

Що стосується передачі ОСОБА_1 ключів від квартири, то суд погоджується з доводами сторони відповідача про те, що вказана особа не наділена щодо спірної квартири жодним майновим правом, не має права користуватись нею, отже передача йому дубліката ключів від квартири матиме наслідком порушення прав відповідача, як одноосібного власника житла.

За викладених обставин, вказані вимоги позовної заяви задоволенню не підлягають.

Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 840,80 грн.

Враховуючи наведене та керуючись статтею 41 Конституції України, статтями 9, 64, 150, 156 ЖК Української РСР, статтями 15, 16, 29, 383, 405 Цивільного кодексу України, статтями 2, 4, 5, 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 274, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , вказане в позовній заяві місце реєстрації: АДРЕСА_6 ; адреса листування: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_1 ), який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ), третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (місцезнаходження: м.Київ, вул. Харківське шосе, буд. 4-А), про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення - задовольнити частково.

Вселити неповнолітню ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до квартири АДРЕСА_8 .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: