КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/9224/21 Головуючий у 1-й інст. - Сенюта В.О.
Апеляційне провадження 22-ц/824/5598/2022 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.,

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2021 року позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

В обґрунтування вимог позовної заяви посилався на те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 29.09.2016 року, спільних дітей не мають. Кожен з подружжя має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю, між сторонами постійно виникали сварки, що свідчить про відсутність можливості продовжувати шлюбні відносини. Сторони спільний бюджет та господарство не ведуть з серпня 2020 року, шлюб існує формально.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 вересня 2021 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу - задоволено.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 29 вересня 2016 року у Печерському районному у м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис за № 2320- розірвано.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01 грудня 2021 року заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 вересня 2021 року - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду, 21 грудня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 вересня 2021 року.

Посилається на те, що відповідач не отримувала жодної повістки або повідомлення про наявність судового процесу.

Крім того, посилається на те, що неповідомлення відповідача у встановленому законом порядку про розгляд справи позбавило відповідача прав передбачених ст. 43 ЦПК України зокрема подавати докази, клопотання та заяви, надавати пояснення суду та користуватись іншими визначеними законом процесуальними правами, які мають істотне значення для вирішення справи. А також призвело до ухвалення неправильного заочного рішення суду.

Посилається на те, що позивач навмисно ввів суд в оману не повідомивши відомий йому факт , що відповідач постійно проживає на території Франції та має французький дозвіл на проживання, а тому суд не мав змоги належним чином повідомити відповідача про розгляд справи.

14 лютого 2022 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 вересня 2021 року - залишити без змін.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив її задовольнити.

Представник позивача заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач та відповідач мають різні погляди на сімейне життя, взаємні права та обов`язки подружжя та не мають взаєморозуміння.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 29 вересня 2016 року у Печерському районному у м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 2320. (а.с. 11 ).

За змістом положень ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3,4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно до ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Апеляційним судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом 15 червня 2021 року та по день розгляду справи подружжя не примирилось, позивач від позову не відмовився, тому висновок суду про необхідність розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача.

Зважаючи на приписи норм Сімейного Кодексу України, апеляційний суд дійшов висновку, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Доводи апеляційної скарги про те, що неповідомлення відповідача про розгляд справи у встановленому законом порядку позбавило відповідача прав подавати докази, клопотання, заяви та надавати пояснення суду, які мають істотне значення для вирішення справи, колегія суддів не приймає до уваги виходячи з наступного.

Інформація щодо розгляду справи була розміщена на сайті « Судова влада» та в Єдиному державному реєстрі судових рішень, які є у вільному доступі, а тому відповідач та її представник мали можливість отримати інформацію щодо розгляду справи.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції стороною відповідача у апеляційній скарзі не наведено обґрунтованих мотивів, які б свідчили про неправильність висновків суду щодо наявності підстав для розірвання шлюбу, зокрема доказів, які б свідчили про помилковість його висновку щодо неможливості збереження шлюбу.

В апеляційному суді встановлено, що сторони проживають за різними адресами, жоден не здійснив дій щодо примирення.

Крім цього, в апеляційному суді представник скаржника повідомив, що відповідач не заперечує проти розлучення, її цікавить лише зміна прізвища на дошлюбне.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правомірно постановив рішення про розірвання шлюбу сторін, так як протягом тривалого часу сторони спільно не проживають, свої шлюбні стосунки не відновили і такого бажання позивач не висловив.

А тому, перебування позивача в шлюбі з відповідачем порушує його права та впливає на його інтереси.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було вирішено питання про зміну прізвища відповідача, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказане не є підставою для скасування заочного рішення та крім того, може відновити своє дошлюбне прізвище в орган ВДРАЦС.

Ні в заяві про перегляд заочного рішення, ні в апеляційній скарзі, відповідач не наводить жодних мотивів та доказів, які б дали підстави суду першої інстанції відмовити в задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 липня 2022 року.

Головуючий

Судді