Справа № 567/184/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 червня 2022 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Назарук В.А.

при секретарі - Гічиновська Я.В.

з участю

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки - адвоката Конончук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням

встановив:

в Острозький районний суд Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням звернулася ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову вказує, що їй на праві власності належить житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В зазначеному житловому будинку значиться зареєстрованим її колишній чоловік ОСОБА_2 , з яким до 2010 року вона перебувала у шлюбі і який проживав там до 2014 року та в подальшому, забравши всі свої речі, добровільно виїхав з будинку та більше не повертався.

Вказує, що відповідач з 2014 року не проживає у вказаному будинку, не користується ним, не несе жодних витрат по його утриманню, оплаті комунальних послуг, його речі в будинку відсутні.

Посилаючись на те, що відповідач не проживає у належному їй будинку, просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - житловим будинком, розташованим в АДРЕСА_1 .

Ухвалою Острозького районного суду Рівненської області від 10.02.2022 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, відповідачу було встановлено строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву на позовну заяву.

Відповідач правом подати відзив на позовну заяву не скористався.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не подав.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Суд, розглянувши справу відповідно до ст.274-279 ЦПК України за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, заслухавши пояснення позивача та його представника, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просили позов задоволити.

Пояснили, що позивачці на праві власності належить житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та в зазначеному житловому будинку значиться зареєстрованим її колишній чоловік ОСОБА_2 , який проживав у даному будинку до 2014 року, а потім забрав всі свої речі та виїхав з будинку.

Вказали, що ОСОБА_1 відповідача з будинку не виганяла, він залишив будинковолодіння у зв`язку з наявністю іншого місця проживання та на даний час вони жодних відносин не підтримують.

Позивачка пояснила, що отримала зазначений житловий будинок за договором дарування від 04.09.2009 і договору найму щодо нього не укладала.

Просять визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

З досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до договору дарування від 04.09.2009, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, ОСОБА_1 належить житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано 22.06.2010.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Острозької міської ради про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №27 від 14.01.2022, у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований, в тому числі, ОСОБА_2 .

Зі змісту довідки виконавчого комітету Острозької міської ради №28 від 14.01.2022 вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , але з 2014 року за вказаною адресою не проживає.

В судовому засіданні встановлено, що договір найму житла між позивачкою та відповідачем не укладався та не реєструвався.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що відповідач є зареєстрованим за місцем проживання в будинку АДРЕСА_1 , який на праві власності належить ОСОБА_1 .

Також судом встановлено, що між позивачкою, яка є власником майна, і відповідачем не існує договірних відносин щодо цього майна, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався та в установленому законом порядку не реєструвався. Відповідач не проживає у даному будинку більше 7 років.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач більше одного року не проживає разом з позивачкою та не веде з нею спільне господарство.

Доказів, які б підтверджували наявність правовідносин між відповідачем та позивачем, як власником житла на даний час, суду не надано.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Водночас суд враховує, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Так, судом встановлено, що відповідач відсутній за адресою реєстрації тривалий проміжок часу, не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з ОСОБА_1 і ведуть з нею спільне господарство.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями 16, 386, 391 ЦК України.

У відповідності до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник, згідно зі ст.391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому положення ст.391 ЦК України підлягають застосуванню у тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 не є співвласником житлового будинку, факт реєстрації відповідача у спірному будинку створює позивачці безумовні перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном та порушує її право на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю.

Верховний Суд України в постанові від 16.11.2016 в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Водночас, відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як вбачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

Отже, виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з цим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою та про оголошення фізичної особи померлою.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом.

Відповідно до ст.ст.76-83 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

В судовому засіданні з пояснень позивачки, досліджених письмових доказів, які не викликають сумніву у їх об`єктивності, встановлено, що відповідач не проживає в належному позивачці будинку понад сім років, при цьому добровільно залишив будинковолодіння, підстав для продовження терміну зберігання за ним права користування спірним житловим будинком не встановлено, особисті речі відповідача в житловому приміщенні відсутні, участі в оплаті комунальних послуг за житловий будинок відповідач не приймає, що свідчить про втрату ним інтересу до спірного житлового будинку, реєстрація відповідача за місцем проживання у будинку, належному ОСОБА_1 є перешкодою для розпорядження нею своїм майном.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню.

Вирішуючи спір, суд враховує, що право позивачки, як власника спірного житла, є абсолютним і полягає у здійсненні права беззаперечного користування і розпорядження своїм майном, а відтак її право підлягає захисту, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням житловим будинком АДРЕСА_1 .

Одночасно, суд вважає, що визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в цілому відновить порушене право позивачки.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь позивачки слід стягнути витрати на сплату судового збору.

Керуючись ст.10, 12, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням житловим будинком, що розташований в АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 по 992 грн. 40 коп. витрат на сплату судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ),

відповідач ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Повний текст рішення складено 05.07.2022.

Суддя Острозького районного судуНазарук В.А.