КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №758/4465/2020 Головуючий у І інстанції - Гребенюк В.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/3408/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 серпня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про стягнення процентів на банківський вклад по договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 3% річних від простроченої суми, пені в розмірі 0,1% суми належного переказу за кожний день прострочення, -

встановив:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Подільського районного суду м. Києва із позовом до АТ «Перший Український Міжнародний Банк» про стягнення процентів на банківський вклад по договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 3% річних від простроченої суми, пені в розмірі 0,1% суми належного переказу за кожний день прострочення, мотивуючи свої вимоги тим, що між сторонами 26 січня 2019 року був укладений договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (депозиту) №276503082.

14 лютого 2019 року зловмисниками, шляхом дистанційного заволодіння SIM-картою позивача, на підставі запиту в Системі «Інтернет-банкінг» був отриманий тимчасовий пароль та логін на номер мобільного телефону позивача, після чого було здійснене зняття з рахунку позивача суми депозиту по договору у розмірі 80 550,00 грн.

У зв`язку з відмовою відповідача від повернення грошових коштів позивачу по закінченню строку розміщення вкладу, остання звернулася до Подільського районного суду м. Києва, який 12 лютого 2020 року виніс рішення по справі №758/3181/19 про задоволення вимог позивача у повному обсязі.

З огляду на прострочення фактичного повернення відповідачем суми банківського вкладу понад рік (грошові кошти у розмірі 80550,00 грн. відповідач повернув позивачу 25 лютого 2020 року), позивач заявила додаткові вимоги до відповідача і просить суд стягнути з відповідача 81502,97 грн., з яких: проценти, нараховані на суму банківського вкладу позивача по Договору за період з 26 лютого 2019 року по 24 лютого 2020 року (за ставкою вкладу на вимогу у розмірі 9%) у сумі 7229,64 грн.; сума інфляційних нарахувань за весь час прострочення (з 26 лютого 2019 року до 24 лютого 2020 року), а також 3% річних від простроченої суми у розмірі 4597,58 грн. (2187,70 - інфляційні нарахування та 2409,88 - 3% річних); пеня за прострочення виконання відповідачем зобов`язань по Договору у розмірі 0,1% суми неналежного переказу за кожний день (за період з 14 лютого 2019 року до 13 лютого 2020 року) згідно ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у сумі 29400,75 грн.; пеня у розмірі 3% вартості послуг по Договору, за кожний день прострочення виконання (з 26 лютого 2019 року до 24 лютого 2020 року), згідно ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» у сумі 40275,00 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 30 серпня 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Перший Український Міжнародний Банк» на користь ОСОБА_1 19408 грн 68 коп., з яких: відсотки, нараховані на суму банківського вкладу у сумі - 7229 грн 64 коп; інфляційні нарахування за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми у розмірі - 4597 грн 58 коп; пеня у розмірі - 7581 грн 46 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції АТ «Перший Український Міжнародний Банк» подало апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовувало тим, що 29 червня 2016 року позивачем було підписано заяву - анкету (опитувальник) на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб.

У заяві Позивач зазначила свій контактний мобільний (фінансовий) номер телефону НОМЕР_1 ) для обслуговування у AT «ПУМБ», підключила послугу SMS - банкінг та Internet Banking.

26 січня 2019 року Позивач, шляхом безготівкового перерахування з поточного рахунку № НОМЕР_2 .UAH розмістила вклад у сумі 80550 гривень з правом дострокового повернення вкладу на вимогу вкладника. Строк розміщення вкладу 30 (тридцять) календарних днів (до 25 лютого 2019 року (включно).

14 лютого 2019 року об 11:07 за допомогою фінансового номеру позивача НОМЕР_1 ) зафіксовано вхід в інтернет-банкінг зі здійсненням операції зняття з депозиту двох сум грошових коштів - 10 000.00 грн. і 70 500.00 грн.

14 лютого 2019 року об 11:11 за допомогою фінансового номеру позивача НОМЕР_1 ) зафіксовано вхід в інтернет-банкінг зі здійсненням наступних операцій (з урахуванням комісії):

2019-02-14 11:15:42 1211.00 Переказ на карту Приватбанку НОМЕР_3 (НОМЕР_12)

2019-02-14 11:17:29 15080.00 Переказ на карту Приватбанку НОМЕР_3 (НОМЕР_12)

2019-02-14 11:26:04 1000.00 Переказ на карту ПУМБ НОМЕР_4 ( НОМЕР_5 )

2019-02-14 11:29:50 1010.00 Переказ на карту Ощадбанку НОМЕР_6 )

2019-02-14 11:30:49 1211.00 Переказ на карту Ощадбанку НОМЕР_7 ( НОМЕР_8 )

2019-02-14 12:37:37 5030.00 Переказ на карту Таскомбанку НОМЕР_9 ( НОМЕР_10 )

2019-02-14 12:40:05 20105.00 Переказ на карту Таскомбанку НОМЕР_9 ( НОМЕР_10 )

2019-02-14 12:50:37 20105.00 Переказ на карту Таскомбанку НОМЕР_9 ( НОМЕР_10 )

2019-02-14 12:51:48 15080.00 Переказ на карту Таскомбанку НОМЕР_9 ( НОМЕР_10 )

2019-02-14 14:20:11 50.00 Зняття з депозиту

2019-02-14 14:21:43 600.00 Поповнення телефону НОМЕР_11

2019-02-14 15:00:26 110.00 Поповнення телефону НОМЕР_11

Коди підтвердження операцій висилалися на анкетний (фінансовий) номер телефона позивача НОМЕР_1 ), були введені (підтверджені), після чого були успішно проведені.

CMC - повідомлення по оскаржуваним позивачем операціям також висилалися на анкетний номер телефону позивача НОМЕР_1 ).

16 лютого 2019 року, тобто через два дні, позивач написала у відділенні відповідача заяву про оскарження транзакцій на суму 80550 грн., які були проведені 14 лютого 2019 року.

При цьому, у заяві позивач підтвердила свій контактний номер телефону: НОМЕР_1 .

До заяви позивач не додав жодного доказу, який би підтверджував, що грошові кошти були зняті 3-ю особою, а не позивачем.

У зв`язку із тим, що відповідач відмовився за власний кошт відновити позивачу стан рахунка та виплатити позивачу 80550,00 грн., позивач звернулась із позовною заявою до Подільського районного суду міста Києва, який ухвалою від 11 березня 2019 року відкрив провадження у цивільній справі №758/3181/19.

11 березня 2019 року позивач звернулась до Подільського районного суду міста Києва із позовними вимогами по стягненню з відповідача 80550,00 грн.

12 лютого 2020 року (у день проголошення суддею Корніловою Ж.О. рішення у цивільній справі №758/3181/19) представник позивача безпосередньо у судовому засіданні (у порушення вимог ч.2,8,9 ст.83 ЦПК України) надав Подільському районному суду міста Києва та представнику відповідача (для ознайомлення та фотографування на мобільний телефон) у цивільній справі №758/3181/19 доказ (лист компанії ПрАТ «ВФ Україна від 10.01.2020) заміни 14 лютого 2019 року SIM - карти фінансового номеру позивача НОМЕР_1 ).

При цьому згідно інформації, відображеної у вказаному листі, не встановлено особу, які ініціювала та здійснила заміну фінансового номеру.

25 лютого 2020 року до набрання рішення у цивільній справі №758/3181/19 законної сили, не подаючи апеляційної скарги, виключно зважаючи на клієнтоорієнтованість, відповідач компенсував позивачу власними коштами грошові кошти у сумі 80550 грн.

Однак, вказане відшкодування вартості вкладу/депозиту не є за своєю сутністю операцією з повернення вкладу/депозиту, оскільки грошові кошти з депозитного банківського рахунку позивача були зняті/перераховані із дотримання порядку підтвердження операцій, за допомогою фінансового номеру Позивача по справі.

Зазначає, що у матеріалах справи відсутні належні докази у межах, зокрема, кримінального провадження, щодо нездійснення обумовлених операцій з перерахування грошових коштів з депозитного рахунку, в тому числі, самим Позивачем по справі.

Особа, яка здійснила зазначені операції, досі не є встановленою.

27 лютого 2020 року позивач відвідала відділення №15 ПУМБ у м. Києві, де у касі відділення отримала готівкою 80550 грн., та написала заяву про відсутність претензій до АТ «ПУМБ».

Щодо стягнення з відповідача процентів, нарахованих на суму банківського вкладу позивача по договору за період з 26 лютого 2019 року по 24 лютого 2020 року (за ставкою вкладу на вимогу у розмірі 9 % річних), у сумі 7 229, 64 грн. зазначило, що 26 січня 2019 року позивач, шляхом безготівкового перерахування з поточного рахунку № НОМЕР_2 .UAH розмістила вклад у сумі 80550 гривень з правом дострокового повернення вкладу на вимогу вкладника.

Строк розміщення вкладу 30 календарних днів (до 25 лютого 2019 року (включно).

Повернення суми вкладу відбувалось шляхом перерахування грошових коштів на рахунок № НОМЕР_2 (в валюті гривні UAH).

Як вже зазначалось, 14 лютого 2019 року об 11:07 за допомогою фінансового номеру позивача НОМЕР_1 ) зафіксовано вхід в інтернет-банкінг і здійснення операції зняття з депозиту двох сум 10000.00 грн. і 70500.00 грн.

Позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів, нарахованих на суму банківського вкладу позивача по договору за період з 26 лютого 2019 року по 24 лютого 2020 року (за ставкою вкладу на вимогу у розмірі 9 % річних), у сумі 7229,64 грн. не підлягають задоволенню, оскільки строк нарахування таких вийшов за межі строку дії договору.

Щодо стягнення пені у розмірі 3% вартості послуг по Договору за кожен день прострочення виконання (з 26 лютого 2019 року по 24 лютого 2020 року) згідно ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», у сумі 40275,00 грн. зазначило, що до 12 лютого 2020 року позивач не надавав ані відповідачу, ані Подільському районному суду міста Києва, який розглядав позовну заяву позивача про стягнення з відповідача 80550,00 грн у цивільній справі №758/3181/19, належні та допустимі докази того, що 14 лютого 2019 року відбулась заміна SIM - карти фінансового номеру позивача НОМЕР_1 ).

Саме до 12 лютого 2020 року відповідач та Подільський районний суд міста Києва, який розглядав первинну позовну заяву позивача (№758/3181/19), були позбавлені можливості встановити факт, що 14 лютого 2019 року відбулась заміна SIM-карти позивача з фінансовим номером НОМЕР_1 ) та припустити, що здійснені у подальшому видаткові операції 14 лютого 2019 року проводились не самим позивачем за належним їй фінансовим номером.

Після ознайомлення 12 лютого 2020 року представником відповідача безпосередньо у судовому засіданні з листом компанії ПрАТ «ВФ Україна від 10 січня 2020 року, АТ «ПУМБ» було прийнято рішення, виключно зважаючи на клієнторієнтованість, за рахунок власних коштів компенсувати позивачу 80550, 00 грн., що підтверджується заявою позивача від 27 лютого 2020 року та меморіальним ордером №20346_5 від 25 лютого 2020 року, не заперечується самим позивачем по справі.

Зазначає, що позивач дізнався про порушення свого права 14 лютого 2019 року, а позовну заяву про стягнення з відповідача штрафних санкцій (пені) подав лише 10 квітня 2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Щодо стягнення з відповідача суми інфляційних нарахувань та пені у сумі 0,1 відсоток суми неналежного переказу за кожний день, відповідно до п. 37.2 ст. 37 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (за період з 14 лютого 2019 року до 13 лютого 2020 року), зазначило, що Клієнт самостійно і в повному обсязі несе ризик та відповідальність за всі наслідки, що спричинені отриманням доступу та/або здійсненням операцій третіми особами, у разі отримання ними доступу до Автентифікаційних даних та/або в будь-який спосіб, зокрема але не виключно через безпосереднє необережне чи навмисне повідомлення Клієнтом, при технічному перехопленні інформації направленої на номер мобільного телефону Клієнта або заволодінні мобільним телефоном (SIM-картою).

У кримінальному провадженні №60007222, яке розслідується СВ Печерського УП ГУ Національної поліції у м. Києві зареєстрованому за фактом звернення позивача, не встановлена вина АТ «ПУМБ» або його працівників.

Більш того, після того, як АТ «ПУМБ» 25 лютого 2020 року компенсував позивачу за рахунок власних коштів 80550,00 грн., з цього часу саме АТ «ПУМБ» вже є постраждалою стороною у кримінальному провадженні №60007222, а не позивач.

Оскільки позивач дізнався про порушення свого права 14 лютого 2019 року, а позовну заяву про стягнення з відповідача штрафних санкцій (пені) подав 10 квітня 2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Так, протягом періоду, починаючи з 14 лютого 2019 року відповідач (АТ «ПУМБ») не користувався грошовими коштами позивача, не міг фактично ними користуватись, утримувати, використовувати як джерело подальшого доходу, оскільки зазначені грошові кошти вибули з користування банку, оскільки були зняті/перераховані на інші банківські рахунки. Відповідно, обумовлений договір банківського вкладу припинив свою дію.

Просило, скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 серпня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

На апеляційну скаргу ОСОБА_1 подала відзив, обґрунтовуючи його тим, що проценти на банківський вклад повинні нараховуватися від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня фактичного його повернення вкладникові за процентною ставкою в розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу.

Відповідачем не був повернений позивачу депозит у день, визначений умовами Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача.

Повернення суми вкладу позивачу було здійснене лише 25 лютого 2020 року з простроченням більше ніж 1 рік (і весь цей період грошові кошти не знаходилися на поточному рахунку позивача).

Таким чином, судом було винесене законне і обґрунтоване рішення про стягнення з відповідача процентів, нарахованих на суму банківського вкладу за період з 26 лютого 2019 року (день виплати відповідачем позивачу процентів по договору) по 24 лютого 2020 року (день, що передував дню фактичного повернення банківського вкладу позивачу), за ставкою 9% за вкладом на вимогу «Скарбничка+».

Також, є необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи доводи апеляційної скарги відповідача у частині стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Обґрунтованість стягнення з відповідача пені у розмірі 3% вартості послуг за кожний день прострочення їх виконання, підтверджується зокрема правовою позицією Верховного Суду України у справах від 13 березня 2017 року №6-2128цс16 та від 20 березня 2019 року (справа №761/26293/16).

Крім цього, доводи апелянта відносно стягнення з нього пені у розмірі 0,1% суми неналежного переказу за кожен день згідно п.37.2 ст.37 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» є неправдивими та такими, що не мають відношення до даної справи та предмету апеляційної скарги, а тому є обґрунтовані підстави вважати, що рішення суду в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 0,1% суми неналежного переказу за кожен день згідно п.37.2 ст.37 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а підстави для його скасування відсутні.

Законність та обґрунтованість рішення підтверджується судовою практикою у аналогічних справах: Постановою судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13 травня 2015 року по справі №6-71цс15 та постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 жовтня 2014 року по справі №6-19716св14.

Звертає також увагу на те, що відповідач просить скасувати рішення в частині задоволення усіх позовних вимог, але при цьому не оскаржує рішення суду в частині стягнення інфляційних нарахувань за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми у розмірі 4597,58 грн.

Просила, апеляційну скаргу АТ «ПУМБ» залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 серпня 2021 року залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом встановлено, що 26 січня 2019 року між позивачем та відповідачем був укладений договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (депозиту) №276503082.

14 лютого 2019 року зловмисниками, шляхом дистанційного заволодіння SIM-картою позивача, на підставі запиту в Системі «Інтернет-банкінг» був отриманий тимчасовий пароль та логін на номер мобільного телефону позивача, після чого було здійснене зняття з рахунку позивача суми депозиту по договору у розмірі 80550 грн.

У зв`язку з відмовою відповідача від повернення грошових коштів позивачу по закінченню строку розміщення вкладу, остання звернулася до суду.

12 лютого 2020 року Подільським районним судом м. Києва ухвалено Рішення по справі №758/3181/19, про стягнення з відповідача на користь позивача коштів у розмірі 80550 грн.

На виконання зазначеного рішення суду 25 лютого 2020 року відповідач повернув на рахунок позивача стягнуті за рішенням суду кошти у розмірі 80550 грн., однак, не повернув проценти на банківський вклад по договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, а також передбачені законом штрафні санкції.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач повинен виплатити позивачу проценти на банківський вклад по Договору за період від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передував дню фактичного повернення суми вкладу позивачу (24 лютого 2020 року) в розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу.

З урахуванням виплати відповідачем позивачу процентів по Договору за період з 26 січня 2019 року по 25 лютого 2019 року, додатково підлягають виплаті проценти за період з 26 лютого 2019 року по 24 лютого 2020 року.

Крім цього, станом на дату подачі позовної заяви, за вкладом на вимогу «Скарбничка+» строком вкладу 12 місяців, з правом дострокового зняття, встановлена процентна ставка у розмірі 9%, а тому, розмір процентів, нарахованих на суму банківського вкладу позивача за період з 26 лютого 2019 року по 24 лютого 2020 року складає 7229,64 грн.

Також, за неналежне виконання своїх зобов`язань по договору відповідач повинен сплатити позивачу суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (з 26 лютого 2019 року по 24 лютого 2020 року), а також три проценти річних від простроченої суми. Сума інфляційних нарахувань та 3 проценти річних від простроченої суми за вказаний період складає 4597,58 грн., з яких, 2187,70 грн. - сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 2409,88 грн. - 3% річних від простроченої суми.

Окрім всього, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача неустойки на підставі ст.611 ЦК України та п.37.2 ст.37 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» установлено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до статті 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

У статті 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Згідно з пунктом 1.2. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою правління Національного банку України №516 від 03 грудня 2003 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003 року за №1256/8577, договір банківського вкладу (депозиту) укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу (вклад (депозит) на вимогу) або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад (депозит).

Згідно пункту 3.3. цього Положення, за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

У пунктах 52,53 Рішення Європейського суду з прав людини від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції» Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди.

Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності.

Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом.

Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави.

Неможливість вкладників забрати заощадження (депозит) з рахунків у банках через відсутність коштів, через передбачене законом замороження рахунків, або через нездатність національних органів вжити заходів з метою надання таким вкладникам можливості розпоряджатися їхніми заощадженнями Європейський суд з прав людини розглядає як втручання в ефективне користування правом мирно володіти майном, що захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або як незабезпечення користуванням цим правом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Alisic and Others v. Bosnia and Herzegovina, Croatia, Serbia, Slovenia and the former Yugoslav Republic of Macedonia» від 16 липня 2014 року, заява №60642/08, § 102).

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року у справі №758/3181/19 стягнуто з відповідача на користь позивача кошти у розмірі 80550 грн.

Сума банківського вкладу по Договору у розмірі 80550 грн. згідно вищезазначеного рішення була виплачена відповідачем позивачу 25 лютого 2020 року. При цьому, виплата позивачу процентів у сумі 351,82 грн. (за період розміщення вкладу по Договору - з 26 січня 2019 року по 25 лютого 2019 року) була здійснена 25 лютого 2019 року.

Відповідно до положень статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч.1 ст.1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч.5 ст.1061 ЦК України, проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Згідно із ч.2 ст.1070 ЦК України, проценти сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Отже, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що відповідач повинен виплатити позивачу проценти на банківський вклад по Договору за період від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передував дню фактичного повернення суми вкладу позивачу (24 лютого 2020 року) в розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу.

А з урахуванням виплати відповідачем позивачу процентів по Договору за період з 26 січня 2019 року по 25 лютого 2019 року, додатково підлягають виплаті проценти за період з 26 лютого 2019 року по 24 лютого 2020 року.

Крім цього, згідно зі ст.ст.526,598,599,1058,1060 ЦК України, зобов`язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладникові готівкою, або надання реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд.

В свою чергу, норми чинного законодавства України не обмежують період нарахування процентів за банківським вкладом строком дії договору, а пов`язують цей період з днем фактичного повернення суми вкладу вкладникові, або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.

Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року (справа №686/21962/15-ц) міститься висновок про те, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань.

Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, із невиконанням грошового зобов`язання.

Розмір процентів річних визначається сторонами в договорі.

Якщо сторони в договорі не передбачили сплату процентів річних та їх розмір, підлягають сплаті три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення.

Проценти річних, передбачені статтею 625 ЦК України, є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань.

Разом з тим, норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Зазначена правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року (справа №6-771цс15).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищенаведені норми права, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що для настання правових наслідків у формі юридичної відповідальності зі сплати 3% річних та інфляційних втрат (частина друга статті 625 ЦК України) обов`язковим є наявність елемента порушення договірних зобов`язань.

Міра відповідальності у формі нарахування перелічених штрафних санкцій настає з моменту вчинення кредитором порушення (прострочення) грошового зобов`язання.

Так, банківський вклад по Договору у розмірі 80550 грн. був розміщений позивачем на 30 календарних днів (до 25 лютого 2019 року), а повернутий відповідачем з простроченням у рік - 25 лютого 2020 року.

Відповідно до ст.2 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно із ч.1 ст.1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема сплатити грошові кошти, в свою чергу кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Стаття 526 ЦК України передбачає обов`язковість виконання зобов`язання належним чином відповідно до умов укладеного договору.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, за неналежне виконання своїх зобов`язань по договору, відповідач повинен сплатити позивачу суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (з 26 лютого 2019 року по 24 лютого 2020 року), а також три проценти річних від простроченої суми.

Сума інфляційних нарахувань та 3 проценти річних від простроченої суми за вказаний період складає 4597,58 грн., з яких, 2187,70 грн. - сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 2409,88 грн. - 3% річних від простроченої суми.

Також, суд першої інстанції вірно дав оцінку доводам відповідача стосовно того, що передбачена п.37.2 ст.37 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» відповідальність настає лише з вини ініціатора переказу, а у цивільній справі №758/3181/19 відсутня вина відповідача у несанкціонованому списанні грошових коштів позивача.

Так, у рішенні Подільського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року, яким було стягнуто з відповідача на користь позивача кошти у розмірі 80550 грн., яке набрало законної сили, вказано про наявність вини відповідача.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи.

Пункт 37.2 ст.37 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» не звільняє емітента від відповідальності перед платником у разі неналежного переказу, навіть якщо емітент не користувався грошовими коштами платника.

Вірним є і висновок суду першої інстанції про необґрунтованість доводів відповідача щодо застосування строку загальної позовної давності до заявлених позивачем позовних вимог.

Так, Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України.

Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому дата остаточного повернення банківського вкладу, і є датою, коли зобов`язання відповідача перед позивачем припинилося.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та трьох процентів річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 08 листопада 2019 року (справа №127/15672/16-ц).

У зв`язку з цим, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Щодо висновку суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 7581,46 грн., колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Стаття 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до ч.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Оскільки відповідно до статей 2,47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вказане застосування норм про стягнення неустойки на підставі ч.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів» відповідає судовій практиці Верховного Суду по аналогічних справах: Постанова від 20 березня 2019 року Великої палати Верховного Суду у справі №761/26293/16-ц; Постанова від 21 серпня 2019 року Великої палати Верховного Суду по цивільній справі №727/9352/17; Постанова від 20 грудня 2019 року по цивільній справі №757/70995/17-ц; Постанова від 20 березня 2019 року Верховного Суду у справі №761/24461/15-ц; Постанова від 01 жовтня 2018 року у справі №761/42169/16-ц; Постанова від 05 грудня 2018 року у справі №369/8423/16-ц.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення.

Відтак, з відповідача, який прострочив виконання грошового зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню інфляційні втрати.

Так, згідно умов договору банківського вкладу, банк повинен був повернути суму банківського вкладу та суму нарахованих відсотків.

Таким чином, оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, тому повинні бути нараховані інфляційні втрати.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (зокрема, сплата неустойки).

Пункт 37.2 ст.37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачає обов`язок емітенту, у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Згідно ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до вимог ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст.78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст.ст.76,77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

Викладені в апеляційній скарзі доводи, не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року, та у зв`язку із залишенням цього рішення без змін, необхідно поновити його дію.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 серпня 2021 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 серпня 2021 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба