Справа № 480/850/16ц Головуючий у 1-й інстанції Гаврасієнко В. О.
Провадження № 22ц/812/623/22 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А
6 липня 2022 року м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючої: Ямкової О. О.,
суддів: Локтіонової О. В., Колосовського С. Ю.,
із секретарем: Лівшенком О. С .,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу
за апеляційною скаргою
Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»
(надалі - АТ КБ «ПриватБанк»)
на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 20 серпня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Гаврасієнка В. О. в залі судових засідань в місті Миколаєві о 14 годині 30 хвилин, по справі
ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1
про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И Л А:
Позивач зазначав, що позичальник ОСОБА_1 в порушення умов укладеного з ним 7 червня 2007 року кредитного договору у встановлені строки не погашав суму кредиту і проценти за користування кредитом, а тому банк має право вимагати повернення кредитних коштів з урахуванням комісії, які розраховані станом на 5 квітня 2020 року.
Заочним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 28 вересня 2016 року позов банку задоволено.
3 грудня 2019 року ОСОБА_1 подана заява про перегляд заочного рішення суду.
Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 6 березня 2020 року заочне рішення суду від 28 вересня 2016 року скасовано, а справа призначена до розгляду в судове засідання.
У відзиві на позов відповідач ОСОБА_1 , від імені якого діяв представник, вимоги позову не визнав та пояснив, що значно раніше за іншим позовом банка на підставі рішення районного суду від 16 жовтня 2013 року вже визначена заборгованість за кредитом та її стягнення здійснено шляхом звернення на іпотечне майно, яке йому належить. Крім того у 2011 році банк надіслав на його адресу вимогу про дострокове повернення кредитних коштів, внаслідок чого з цим позовом кредитор звернувся до суду з пропуском позовної давності, на застосуванні якої наполягав відповідач.
У відповіді на відзив банк зазначав, що договір повинен виконуватися позичальником до 2032 року, а тому наявність судового рішення про звернення стягнення на майно не позбавляє права кредитодавця на отримання від позичальника відшкодування кредитних коштів у межах дії строку цього договору.
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 20 серпня 2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, ухвалено про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту на користь банку в сумі 36 597,80 доларів США. У стягненні процентів та комісії відмовлено, у зв`язку з неможливістю застосування до позичальника подвійної відповідальності.

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на те, що рішення суду в частині відмови ухвалене з неповним з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального права, просить рішення суду в цій частині скасувати, та ухвалити нове про задоволення вимог банку про стягнення з позичальника нарахованих процентів та комісії. В іншій частині рішення суду про стягнення тіла кредиту просить залишити без змін, та його не оскаржує. Посилався на відповідну судову практику.

Справа розглянута за відсутністю сторін та їх представників, які повідомлені усіма можливими належними способами. Представник позивача надав заяву про слухання справи за відсутністю банка. Відповідач не з`явився, уклав напередодні судового засіданні договір з новою адвокаткою, яка також не з`явилася до суду, але подала заяву про відкладення слухання справи для можливості ознайомлення з її матеріалами, тобто своїми діями не продемонструвала готовність брати участь у розгляді справи, рішення по якій винесено ще у серпні 2021 року.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи те, що представники сторін та особисто відповідач не з`явилися в судове засідання, але у матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи її розгляду, суд апеляційної інстанції може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін або їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Отже, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України) та тривалість знаходження справи, суд апеляційної інстанції вважає за можливим розглянути справу у відсутності сторін та їх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково із наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що 7 червня 2007 року між ЗАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, який змінив назву на АТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем було укладено кредитний договір № NKІPG4, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит в розмірі 36 800 доларів США на придбання квартири, а також додаткові кошти на оплату страхових платежів, під 12% річних та з щомісячною оплатою винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, щомісячними платежами у сумі 465,73 долара США, і терміном погашення у строк до 6 червня 2032 року (т.1 а.с.10-12).

Забезпеченням договірних зобов`язань за вказаним кредитним договором стала квартира АДРЕСА_1 (пункт 7.3 договору).

У зв`язку з тим, що відповідач, починаючи з 21 квітня 2009 року неналежно виконував умови кредитного договору, позивач 28 січня 2013 року направив на адресу позичальника вимогу про необхідність дострокового погашення заборгованості та повернення кредиту у повному обсязі в 30ти денний строк, яку останній отримав 2 лютого 2013 року. Після чого 18 березня 2013 року банк звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 щодо дострокового стягнення суми кредитної заборгованості за договором із погашенням заборгованості за тілом кредиту, процентами та штрафними санкціями, в тому числі шляхом звернення стягнення на іпотечне майно (т.1 а.с.65-67, 99-102).

Банком нарахована заборгованість за зобов`язаннями за договором, простроченими та поточними станом на 5 березня 2013 року, внаслідок чого кредитор просив суд про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 на іпотечне майно в сумі 37 326,20 доларів США, з яких: 37 326,20 доларів США - заборгованість за тілом кредиту (поточна та прострочена), 18 080,50 долара США відсотки (поточні та прострочені), 2 965,60 доларів США комісія (поточна та прострочена), 18 550,69 доларів США пеня та штрафи: 31,29 і 3 846,15 доларів США (т.1 а.с.66, 100).

При першому зверненні до суду банк посилався на частину 2 статті 1054, частину 2 статті 1050 ЦК України, згідно з якими має право вимагати від позичальника дострокового повернення всієї наданої йому суми кредиту та плати за кредит, змінивши при цьому терміни повернення кредиту.

Тому судом вірно встановлено, що рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 16 жовтня 2013 року у справі № 2/487/1396/13 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на іпотечне майно та виселення, визначено обсяг кредитної заборгованості на загальну суму 67 658,30 доларів США, зі зменшенням суми пені до 9 286,02 доларів США та це стягнення звернуто на іпотечне майно - квартиру (т.1 а.с. 65-67, 99-102).

Вказане рішення вступило в законну силу, але до наступного часу за повідомленням банку в частині звернення стягнення не виконано.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, замість нарахування сум за прострочене зобов`язання, банком знову розрахована заборгованість відповідача за кредитним договором за увесь період дії договору до направлення вимоги у 2013 році та після цієї вимоги станом на 5 квітня 2020 року, яка складається з: 36 597,80 доларів США заборгованості за тілом кредиту; 51 677,91 доларів США заборгованості за відсотками, 9178,97 заборгованості за комісією та 163 445,35 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором (т.1 а.с.167-168).

Задовольняючи позову частково, а саме в частині стягнення суми заборгованості за тілом кредиту, суд виходив з того, що банком не пропущена позовна давність для пред`явлення цієї вимоги та за наявністю заяви відповідача про її застосування.

Однак в цій частині судове рішення жодною із сторін не оскаржено, внаслідок чого законність його постановлення не може бути предметом апеляційного перегляду в межах поданої банком апеляційної скарги.

В той же час відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за відсотками та комісією, суд першої інстанції виходив із неможливості застосування до позичальника подвійної відповідальності.

Такий висновок суду не відповідає обставинам справи та нормам матеріального права, внаслідок чого підстави відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення комісії та відсотків підлягають зміні в редакції цієї постанови, з огляду на те, що після первісного звернення банка до суду з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, яка звернута за рішенням іншого суду, кредитний договір припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача сум за кредитним договором, в тому числі і відсотків та комісій.

Цей висновок повністю відповідає висновкам про правильне застосування норм права викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року №1410цс18 при розгляді справи №444/9519/12.

Так Великою Палатою визначено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення грошового зобов`язання.

Крім того, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення будь-яких сум, нарахованих на тіло кредиту.

Необґрунтованою є, на думку колегії суддів, і вимога банку про стягнення комісії за період з 5 березня 2013 року, оскільки: по-перше, такого платежу умовами кредитного договору не передбачено, а по-друге, якщо банком такий платіж визначено в умовах договору як винагорода, то вона передбачена як складова частина щомісячного платежу за кредитом, строк виконання якого банком змінено, а тому підстав для її нарахування та стягнення після настання строку виконання основного зобов`язання, немає.

Посилання заявника у апеляційній скарзі на те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення про звернення стягнення, є безпідставними, оскільки наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора надає банку право лише на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України.

Таким чином обставин, які б давали підстави для стягнення кредитної заборгованості за відсотками та комісією, що додатково нараховані банком станом на квітень 2020 року та у стягненні якої відмовлено судом першої інстанції, апеляційним судом за наведених ним підстав не встановлено.

Крім того банком у змісті апеляції наведені доводи, що судом не правомірно відмовлено у стягненні сум комісії та відсотків, які визначені за рішенням суду про звернення цього стягнення на іпотечне майно, тобто що були розраховані банком на 5 березня 2013 року.

В той же час банком не наведено підстави пропуску ним позовної давності на звернення до суду з цими вимогами 10 березня 2016 року (т.1 а.с.20), у зв`язку з подачею відповідачем через свого представника заяви про застосування цього строку до позовних вимог банка (т.1 а.с.129-132).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 ЦК України).

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Тобто позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позові. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

За правовими висновками, що викладені Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року при розгляді справи №544/525/15ц, на яку є посилання Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року при розгляді справи №183/183/16ц та у постанові від 24 квітня 2019 року при розгляді справи №523/10225/15ц, за якими визначено, що перебіг строку позовної давності не перериває й подання позову з недодержанням правил підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Відтак, предметом спору у даній справі є стягнення кредитної заборгованості та пред`явлення його вимог кредитором до позичальника, які є одночасно і іпотекодателем, натомість у справі, яка вирішена судом є інший предмет спору звернення стягнення заборгованості за кредитним договором до цього самого позичальника.

За таких обставин вимога про стягнення кредитної заборгованості за період до звернення стягнення на іпотеку (заставу) «піддається» окремому впливу позовної давності. До неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимоги про стягнення кредитної заборгованості, як і на вимоги про звернення цієї заборгованості на предмет іпотеки, поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що звернення банка до суду із позовом 10 березня 2016 року про стягнення заборгованості за комісією та відсотками за кредитним договором, розрахованих станом на 5 березня 2013 року, до позичальника ОСОБА_1 , як особи, яка є одночасно іпотекодателем, здійснено за пропуском позовної давності, а наявність звернення стягнення за цей період заборгованості за комісією та відсотками на іпотечне майно, що здійснено на підставі рішення суду від 16 жовтня 2013 року не є підставою для перериву позовної давності за іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Отже, банком пропущена позовна давність до вимоги про стягнення комісії та відсотків, розрахованих станом на 5 березня 2013 року, що є підставою для відмови у задоволені цих вимог в цієї частині.

Інші, наведені у апеляційної скарзі доводи, не впливають на висновки суду апеляційної інстанції, та при зміні рішення в цій частині в редакції цієї постанови, не є підставою для його скасування.

Підстави для перерозподілу судових витрат у відповідності до статті 141 ЦПК України колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 20 серпня 2021 року в частині підстав відмови у стягненні відсотків та комісії змінити в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду про стягнення тіла кредиту залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути з цього часу оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду

Головуюча О. О. Ямкова

Судді С. Ю. Колосовський О. В. Локтіонова