Справа №266/2528/21
Провадження№ 6/266/7/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі головуючої судді Шишиліна О.Г., за участю секретаря Сологуб Т.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за поданням головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Чудновець К.О. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 без вилучення паспорту,

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся до суду з даним поданням, вказуючи на те, що в нього на виконанні знаходиться виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа №266/2528/21 від 24.11.2021 року, виданого Приморським районним судом м. Маріуполя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 17759 гривень 00 копійок. Боржник добровільно рішення суду виконав частково. Вжитими заходами встановлено, що боржнику належить на праві власності рухоме та нерухоме майно, однак ОСОБА_1 в повному обсязі рішення не виконує, сплатила лише 636,32 грн. Просив тимчасово обмежити боржника у виїзді за кордон.

Державний виконавець в судове засідання надав письмову заяву про розгляд подання без її участі, на розсуд суду.

Боржник ОСОБА_1 надала письмові пояснення в яких зазначила, що не відмовляється виконувати рішення суду, проте має незадовільний майновий стан, на її утриманні перебувають діти, вона є вдовою, її дохід щомісяця складає не більше 6000 грн. Вона вже виплатила за грудень 2021-січень 2022 р. 4000 грн. Просила не обмежувати її у праві виїзду за кордон, оскільки вона не ухиляється та виконує рішення суду з урахуванням свого майнового та сімейного стану.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про таке.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно із ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

За змістом п. 19 ч.3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Реалізація цього обов`язку здійснюється шляхом звернення державного виконавця до суду в порядку ст. 441 ЦПК України з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Відповідно до ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Згідно з Інструкцією з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 2.04.2012 року № 512/5 подання державного виконавця щодо обмеження у праві виїзду за межі України у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, що відповідно до Закону підлягає примусовому виконанню, має обов`язково містити, зокрема, інформацію про перетинання боржником державного кордону України; обґрунтування наявності фактів ухилення боржника - фізичної особи від виконання своїх зобов`язань (пункти 1-2 розділ XIII. Обмеження у праві виїзду за межі України та заборона в`їзду в Україну).

Поняття "ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника судовим рішенням" варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Відповідно до положення частини 2 ст. 12 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

Оскільки відповідно до частини 4 статті 441 ЦПК України подання розглядається судом негайно без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні державного виконавця перебуває виконавче провадження №67722863 від 02.12.2021 року, на підставі виданого Приморським районним судом м. Маріуполя виконавчого листа №266/2528/21 про стягнення з з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 17759 гривень 00 копійок.

Державний виконавець посилається на те, що боржником не подано декларацію, рішення виконує частково, вжитими заходами встановлено, що боржнику належить на праві власності рухоме та нерухоме майно.

При цьому доказів на вчинення жодних виконавчих дій виконавцем не додано, а саме відсутні докази на підтвердження здійснення розшук майна боржника, відповідно накладення арешту, щодо виявлення доходів боржника, наявності або відсутності зареєстрованого рухомого та нерухомого майна, доказів про перетинання боржником державного кордону України.

Наявність у боржника невиконаних зобов`язань за рішенням суду сама по собі не є підставою для обмеження його права на виїзд за межі України, оскільки необхідною умовою для застосування такого обмеження, є навмисне та свідоме невиконання боржником рішення суду.

З пояснень, наданих боржником, убачається, що вона здійснює підприємницьку діяльність. Згідно наданої податкової декларації за 2021 податковий рік нею отримано 45000 грн. доходу. Боржником суду надані наступні квитанції з яких вбачається, що ОСОБА_1 у ВП 67722863 сплатила 07.12.2021 р. 1000 грн., 10.01.2022 р. -1000 грн. 31.01.2022 р. -2000 грн.

За таких обставин у суду відсутні підстав вважати, що ОСОБА_1 умисно ухиляється від виконання відповідних рішень, при цьому маючи реальну можливість зазначене рішення виконати.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013 року) ЄСПЛ також застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, ЄСПЛ не погодився з владою РФ з питання додержання в результаті накладення обмеження на право заявника залишати свою країну принципу, згідно якого таке обмеження має бути необхідним в демократичному суспільстві в контексті п.3 ст. 2 Протоколу №4 Конвенції. Європейський Суд вказав, що необхідність додержання цього принципу закладена і в національному законодавстві, яке не передбачає автоматичного накладення таких обмежень

Таким чином, враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що ухилення боржника від виконання зобов`язань не знайшло свого підтвердження, у зв`язку із чим у задоволенні подання слід відмовити.

Саме таких висновків притримався Донецькій апеляційний суд у постановах у справі №218/972/14-ц, від 12.05.2021 р. №229/805/21 від 21.04.2021 р.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. 258-261, 441 ЦПК України, ст.5 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», суд ,

У Х В А Л И В:

В задоволенні подання головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Чудновець К.О. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 без вилучення паспорту відмовити.

Апеляційну скаргу на ухвалу суду може бути продано протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали до Донецького апеляційного суду.

Суддя: Шишилін О. Г.