24.06.2022 Єдиний унікальний номер 205/6946/20
Єдиний унікальний номер судової справи: 205/6946/2020
Номер провадження: 2/205/730/2022
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2022 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

за участю: позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4 , про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно,-

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернулася до суду з позовом до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4 , про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 28.04.1999 року ОСОБА_5 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом набув права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 .

Далі позивач зазначає, що з 1999 року вона, ОСОБА_1 , разом з ОСОБА_4 , зі згоди ОСОБА_5 , проживали разом із ним у вказаному домоволодінні, доглядали та утримували його, сплачували усі необхідні платежі. Однак, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після смерті ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини звернувся його син ОСОБА_6 . Однак, свідоцтво про право на спадщину нікому не видавалось. ОСОБА_6 , громадянин Росії, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. Згідно повідомлення Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори після смерті ОСОБА_6 із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався, свідоцтво про права на спадщину не видавалось.

Окрім цього, ОСОБА_7 , який є сином ОСОБА_6 не тільки не звертався у строки передбачені законом про прийняття спадщини із заявою, а й надав нотаріально засвідчену заяву про відмову від прийняття спадщини. З 13.09.2004 року, з дня смерті останнього відомого власника ОСОБА_6 , власник вищевказаного домоволодіння відсутній, будь якої інформації про інших власників позивач зазначає що у неї немає, а отже, саме з цього моменту починається відлік строку для набувальної давності, який на час звернення до суду складає 16 років.

Отже, позивач зазначає, що вона відкрито, безперервно володіє нерухомим майном, підтримує його у належному стані, сплачує передбачені податки та комунальні послуги з 13.09.2004 року і по теперішній час, ніяким чином не порушує права інших осіб зазначеним позовом, а отже, має право в порядку ст.344 ЦК України на визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач звертається до суду та просить суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, визнати за нею, ОСОБА_1 , право власності в порядку набувальної давності на домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку, сараїв, гаражу, навісу, душа, вбиральні та споруд які розташовані на земельній ділянці розміром 750 кв.м.

Представник Дніпровської міської ради у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 . В обґрунтування своїх заперечень посилалася на ті обставини, що давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. В даному випадку із доданих до матеріалів справи доказі не можна зробити висновку про заволодіння будинком в порядку набувальної давності, відсутні докази утримання будинку в належному стані, здійснення поточного ремонту, підстави вселення в спірний будинок тощо. У зв`язку з чим представник відповідача просить відмовити ОСОБА_1 в задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Представник позивача та позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі по мотивам, що викладені в уточненій позовній заяві.

Представник відповідача просила у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4 , у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі по мотивам, що викладені в уточненій позовній заяві.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою від 20.01.2021 року вирішено витребувати з архіву Ленінського районного суду м. Дніпропетровська матеріали цивільної справ № 205/1314/2013 за позовом ОСОБА_4 до Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно, для огляду у судовому засіданні.

Ухвалою від 20.01.2021 року вирішено витребувати у Другої Дніпровської державної нотаріальної контори (місце знаходження: 49128, м. Дніпро, вул. Метробудівська, 1) належним чином завірені копії матеріалів спадкових справ, відкритих після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, покази свідків, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення про відмову у задоволені позовних вимог, з огляду на наступне.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_5 на праві приватної власності належало домоволодіння АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину, реєстр № 3-1615, 28.04.1999 року, видане Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за реєстровим № 25052464.

Судом також встановлено, що розпорядженням Дніпропетровського міського голови за № 897 від 26.11.2015 року пров. Фрунзе перейменовано на вулицю Заборинська.

Матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , виданого 22 грудня 1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Кіровської районної ради м. Дніпропетровська, актовий запис № 2832.

Судом також встановлено, а сторонами не спростовувалась та обставина, що ОСОБА_1 разом із своїм чоловіком ОСОБА_4 , сином ОСОБА_8 , 1996 р.н. та донькою ОСОБА_9 , 2001 р.н., дійсно з 1999 року і по теперішній час постійно проживають в домоволодінні АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою голови квартального комітету № 8 ОСОБА_10 .

Матеріалами справи також підтверджено, що ОСОБА_1 щорічно сплачує податок на землю, за надані послуги з газопостачання та електропостачання, що підтверджується наданими суду квитанціями.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 пояснили суду, що дійсно ОСОБА_1 разом із своїм чоловіком ОСОБА_4 , сином ОСОБА_8 , 1996 р.н. та донькою ОСОБА_9 , 2001 р.н., з 1999 року і по теперішній час постійно проживають в домоволодінні АДРЕСА_2 , користуються ним, підтримують його в належному стані, проводять ремонті роботи, сплачують комунальні послуги, та обробляють земельну ділянку.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори звернувся із заявою 23.12.1999 року про прийняття спадщини його син, ОСОБА_6 .

Матеріалам справи також підтверджено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. Згідно повідомлення Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори після смерті ОСОБА_6 із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався, свідоцтво про права на спадщину не видавалось.

Оскільки позивач наполягає на тому, що він добросовісно заволодів спірним майном у вигляді вказаного домоволодіння, а також відкрито, безперервно користується та далі володіє ним більше 16 років, у зв`язку з чим є наявними підстави для визнання за ним права власності на таке майно, а відповідач, у свою чергу, не визнає та заперечує таке право позивача, суд доходить висновку, що між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Частиною першою статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Аналогічний за своїм змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Крім того, враховуючи частини першу та третю статті 1277 ЦК України, можна дійти висновку, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку.

З огляду на викладене за набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18 (провадження № 61-2924св21), від 24 червня 2021 року у справі № 219/49/20 (провадження № 61-2924св21), від 23 вересня 2021 року у справі № 206/1759/20 (провадження № 61-9602св21).

В даному випадку, встановлені судом обставини свідчать про те, що позивач була обізнана відносно того, що власником спірного житлового будинку, яка є предметом спору та на який вона просить визнати право власності за набувальною давністю, був ОСОБА_5 .

Так само судом було встановлено, що такий власник помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із чим, спадщина після його смерті відкрилася під час дії ЦК Української РСР, а тому положення саме цього Кодексу підлягають застосуванню при вирішенні питання про спадкування майна померлої.

Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден зі спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місцезнаходження майна або його основної частини.

Статтею 548 ЦК Української РСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно з положеннями статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 555 ЦК Української РСР спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини.

Тобто, за містом вищенаведених статей 524, 555 ЦК Української РСР у випадку відсутності спадкоємців, яки б прияли спадщину після смерті ОСОБА_5 , померлого у 1999 році, таке спірне спадкове майно мало б перейти до держави (в особі відповідних органів) а не позивачеві, а тому саме держава не позбавлена права на його оформлення в порядку, визначеному законом.

У зв`язку із чим не можна вважати володіння позивачем домоволодінням, яке залишилось після смерті ОСОБА_5 у 1999 році, добросовісним. Смерть такого власника та відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після смерті останнього, не давали позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним з огляду на вищенаведені судом аргументи.

А самі по собі лише відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України, то не знайшло своє підтвердження належність позивачу спірного домоволодіння у порядку набувальної давності.

З огляду на установлені судами фактичні обставини справи, відсутність всіх указаних у статті 344 ЦК України умов для набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Таким чином, суд вважає, сплачений судовий збір покласти на Позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1216, 1217, 1218, 1233, 1247, 1251, 1252, 1269 ЦК України, ст. ст. 4,5, 81, 82, 90, 141, 258, 259, 263-265, 315 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНКОПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради (місце знаходження: 49000, м. Дніпро, пр.. Дмитра Яворницького, буд. 75, код ЄДРПОУ 26510514), третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адреса: АДРЕСА_3 ) про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно відмовити у повному обсязі.

2. Судові витрати по справі віднести за рахунок позивача ОСОБА_1 .

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Суддя: Д.В. Мовчан