Справа № 132/4399/18
Провадження № 2/132/16/22
РІШЕННЯ

Іменем України

23.06.2022 Калинівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Павленко І.В.

за участю секретаря судового засідання Олійник Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Калинівка за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Мирненської сільської ради Калинівського району Вінницької області, Калинівської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Хмільницької районної державної адміністрації, про визнання права власності на спадщину в порядку спадкування за законом, визнання незаконним та скасування рішень, скасування записів про право власності,

ВСТАНОВИВ:

04.12.2022 до Калинівського районного суду Вінницької області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадщину за законом, в якому просить: визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 ; земельну частку (пай) розміром 4,61 га в умовних кадастрових гектарах, що розташована на території Мирненської (Кіровської) сільської ради згідно сертифіката на право на земельну частку (пай) серія ВН №0065244; майновий пай КСП «Колос» с. Польова Лисіївка згідно свідоцтва про право власності на майновий пай, в порядку спадкової трансмісії після смерті ОСОБА_5 , яка померла в с. Польова Лисіївка Калинівського району Вінницької області. В обґрунтування цих вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його баба (мати батька) ОСОБА_5 , після смерті якої залишилось спадкове майно. Згідно заповіту, посвідченого виконкомом Кіровської сільської Ради народних депутатів 26.10.1991, ОСОБА_5 заповідала ОСОБА_6 (батьку ОСОБА_1 ) все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати на день смерті і на що вона матиме право. ОСОБА_6 спадщину після смерті матері прийняв у відповідності до вимог ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на час відкриття спадщини, вступивши в управління спадковим майном, проте за життя не оформив. Він, як спадкоємець першої черги в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6 спадщину також прийняв, подавши нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Проте, оформити свої права на спадкове майно в нотаріальній конторі позбавлений можливості, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок.

Ухвалою суду від 05.12.2018 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 22.10.2019 зупинено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадщину за законом до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 132/2796/19 за позовом ОСОБА_2 в інтересах якого діє адвокат Власюк Анатолій Володимирович до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що відмовилась від спадщини.

01.10.2020 ухвалою суду поновлено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадщину за законом.

Ухвалою суду від 25.11.2020 у цивільній справі № 132/4399/18 замінено первісного відповідача ОСОБА_4 належними - Мирненську сільську раду Калинівського району Вінницької області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування при Калинівській райдержадміністрації Вінницької області.

27.11.2020 представник позивача ОСОБА_1 адвокат Піпко А.М. змінив предмет позову шляхом подання письмової заяви про визнання права власності на спадщину в порядку спадкування за законом, визнання незаконним та скасування рішень, скасування записів про право власності та виселення, згідно якої просить: визнати за ОСОБА_1 право приватної власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 64,0 кв. м., житловою площею 42,8 кв. м.; скасувати вчинений державним реєстратором виконавчого комітету Вінницької міської ради Вихтристюк Мириною Андріївною запис № 24306019 від 03.01.2018 року про право приватної власності ОСОБА_2 на житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 .; визнати незаконним та скасувати рішенням 29 сесії 7 скликання Мирненської сільської ради Калинівського району від 20.11.2018 року «Про затвердження технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_2 »; скасувати вчинений державним реєстратором Калинівської міської ради Вінницької області Бохонко Вікторією Олександрівною запис № 29916875 від 17.01.2019 року про право приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,25 га, кадастровий номер :03:002:0201, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); скасувати вчинений державним реєстратором Калинівської міської ради Вінницької області Бохонко Вікторією Олександрівною запис № 29916931 від 17.01.2019 року про право приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,1133 га, кадастровий номер :03:002:0200, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства; виселити без надання іншого житлового приміщення з житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ; стягнути з відповідачів на користь позивача в рівних частках понесенні судові витрати. В обґрунтування заяви зазначив, що після відкриття спадщини мало місце прийняття незаконного рішення Калинівського районного суду Вінницької області по справі № 132/2356/17 від 11.12.2017 про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 за набувальною давністю, яке є скасованим, на підставі якого було зареєстровано право власності на спадковий житловий будинок АДРЕСА_1 , приватизовано земельну ділянку за тією ж адресою, в житлі зареєстровано місце проживання ряду осіб.

Ухвалою суду від 02.12.2020 прийнято до розгляду заяву представника позивача ОСОБА_1 -адвоката Піпко Андрія Миколайовича про зміну предмета позову в цивільній справі № 132/4399/18. Вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на належні на праві власності ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП за ДРФО НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 ): житловий будинок АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,25 га, кадастровий номер :03:002:0201, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельну ділянку, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,1133 га, кадастровий номер :03:002:0200, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства.

28.01.2021 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення витрат на утримання, збереження, ремонт та добудову житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду із відзивом на позов (зареєстрованим 08.02.2021), в якому просять у задоволенні позовних вимог позивачу відмовити, обґрунтовуючи свою позицію тим, що ОСОБА_2 на законних підставах було набуто та проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства площею 0,1133 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , оскільки зазначена земельна ділянка не є об`єктом спадкування. Крім того, звернули увагу на ту обставину, що ОСОБА_6 спадщину після смерті ОСОБА_5 не прийняв. Також зазначили, що вони не заперечують щодо права на спадкування майна ОСОБА_5 у його вартості, що діяла на день відкриття спадщини.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника-адвоката Піпко А.М. звернувся до суду із відповіддю на відзив (документ сформовано в системі «Електронний суд» 15.02.2021), в якому зазначає, що відповідачі не посилаються на жодну норму Закону, яка передбачає обмеження права спадкоємця на визнання права власності на спадкове майно виключно у розмірі його вартості, що діяла на момент відкриття спадщини, тому такі доводи відповідачів не ґрунтуються на положеннях Закону. Крім того, акцентує увагу на тому, що спадщина не може прийматися частково, а в даному випадку ОСОБА_6 спадкував після смерті ОСОБА_5 за заповітом від 26.10.1997 року все її майно. Також ОСОБА_1 прийняв спадщину в цілому після смерті ОСОБА_6 , звернувшись до нотаріуса з відповідною заявою. На час відкриття спадщини земельна ділянка площею 0,36 га належала на законних підставах ОСОБА_5 . Відповідачі не заперечують того факту, що площа земельної ділянки для будівництва та ведення особистого селянського господарства, належна до спірного житлового будинку складає 0,36 га, проте вважають, що ОСОБА_2 на законних підставах набув право власності на земельну ділянку площею 0,1133 га для ведення особистого селянського господарства, адже дана земельна ділянка не є об`єктом спадкування, а за ч. 1 ст. 377 ЦК України до ОСОБА_1 переходить право власності, право користування лише на земельну ділянку, на якій знаходиться спірний житловий будинок, а саме у площі 0,25 га. Проте, у резолютивній частині відзиву проти позову відповідачі просять відмовити в задоволенні позову повністю, хоча в мотивувальній частині наводять доводи лише в частині заперечення визнання протиправним та скасування рішення 29 сесії 7 скликання Мирненської сільської ради про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1133 га для ведення особистого селянського господарства. Щодо даних заперечень відповідачі жодним чином не обґрунтовують законність оскаржуваного рішення про надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1133 га для ведення особистого селянського господарства, а лише вказують на відсутність переходу права власності, права користування на неї до ОСОБА_1 в порядку ч. 1 ст. 377 ЦК України. Проте за змістом позовної заяви ОСОБА_1 не просить визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,1133 га, призначену для ведення особистого селянського господарства на підставі ч. 1 ст. 377 ЦК України, а вказує на незаконність прийняття вищевказаного рішення через порушення вимог Закону і його прав та законних інтересів. ОСОБА_2 отримав оскаржувані рішення про надання у власність земельних ділянок саме внаслідок наявності у нього права власності на спірний житловий будинок, що як встановлено рішеннями судів мало місце в незаконний спосіб. ОСОБА_5 мала законне право на ті земельні ділянки, які оскаржуваними рішеннями були передані у власність ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 28.04.2021 зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення витрат на утримання, збереження, ремонт та добудову житлового будинку, господарських будівель і споруд повернуто заявникам разом з доданими до неї документами.

Ухвалою суду від 27.10.2021 залучено до участі у цивільній справі № 132/4399/18 правонаступника третьої особи - Службу у справах дітей Хмільницької районної державної адміністрації. Закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 27.10.2021 в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі № 132/4399/18 відмовлено.

Крім того, ухвалою суду від 04.05.2022 задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Власюка А.В. про подання доказів та відмовлено в задоволенні клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження у справі № 132/4399/18.

Ухвалою суду від 14.06.2022 задоволено заяву представника позивача ОСОБА_1 -адвоката Піпко А.М. про закриття провадження у справі в частині. Закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Мирненської сільської ради Калинівського району Вінницької області, Калинівської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору-Служба у справах дітей Хмільницької районної державної адміністрації, про визнання права власності на спадщину в порядку спадкування за законом, визнання незаконним та скасування рішень, скасування записів про право власності та виселення, в частині позовних вимог про виселення без надання іншого житлового приміщення з житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Представник позивача ОСОБА_1 -адвокат Піпко А.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у заяві про зміну предмета позову та відповіді на відзив. Крім того, просив вирішити питання судових витрат.

Представник відповідача ОСОБА_2 -адвокат Власюк А.В., та відповідач ОСОБА_3 , кожен зокрема, в судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав, наведених у відзиві, в задоволенні позову просили відмовити повністю.

Представник Калинівської міської ради на неодноразові виклики в судові засідання не з`являвся, хоча про час та день розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать письмові розписки наявні в матеріалах справи.

Представник служби у справах дітей Хмільницької районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, проте на електронну пошту суду надійшла заява начальника служби Оксани Костюк за вх. № Еп-1277/22 від 20.06.2022 про розгляд справи за відсутності представника служби. При ухваленні рішення суду покладаються на думку суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку представника позивача ОСОБА_1 -адвоката Піпко А.М., представника відповідача ОСОБА_2 -адвоката Власюка А.В., відповідача ОСОБА_3 , суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть , виданим виконкомом Кіровської сільської Ради Калинівського району, серія НОМЕР_2 (том І а.с. 113).

Після смерті ОСОБА_5 залишилось спадкове майно, зокрема у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 .

З 01 січня 2004 року набрав чинності ЦК України. До 31 грудня 2003 року був чинним ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Разом із тим, пунктом 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України передбачено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно пункту 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

У пункті 1 своєї постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Встановлено, що спадкодавець ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , коли діяв ЦК УРСР 1963 року.

Із змісту статті 549 ЦК УРСР убачається, що дії, які свідчать про прийняття спадщини, повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Статтею 525 ЦК УРСР встановлювалось, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Враховуючи, що спірні правовідносини виникли щодо спадкування після смерті ОСОБА_5 , а спадщина відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , то такі спадкові правовідносини регулюються нормами ЦК Української РСР.

У відповідності до частин першої, другої статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Статтею 534 ЦК УРСР встановлено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Згідно заповіту, посвідченого виконкомом Кіровської сільської Ради народних депутатів 26.10.1991, ОСОБА_5 заповідала ОСОБА_6 (батьку ОСОБА_1 ) все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати на день смерті і на що вона матиме право (том І а.с. 112).

ОСОБА_6 у відповідності до вимог ст. 549 ЦК УРСР вчинив дії, які свідчать про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 фактично вступивши в управління спадковим майном, адже розпискою від 11.11.1997 передав спірний будинок для тимчасового проживання ОСОБА_10 , тобто вчинив дії по розпорядженню майном як його власник. Отже, доведеним є те, що ОСОБА_6 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 . Зазначена обставина встановлена рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області у цивільній справі №132/2796/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що відмовилась від спадщини, яке набрало законної сили 01.09.2020, тому у відповідності до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Крім того, зазначеним рішенням встановлено, що житловий будинок належав померлій ОСОБА_5 на праві власності згідно відомостей по господарської книги.

Відтак, посилання представника відповідача ОСОБА_2 -адвоката Власюка А.В. на ту обставину, що ОСОБА_6 спадщину після смерті матері ОСОБА_5 не прийняв є безпідставними.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 24.11.2016 по справі № 132/2420/16-ц визнано безвісно відсутнім ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Польова Лисіївка Калинівського району Вінницької області, останнє відоме місце проживання якого с. Сальник Калинівського району Вінницької області. Початком безвісної відсутності ОСОБА_6 вважати 1 січня 2001 року.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області у справі № 127/2356/17 від 11.12.2017 задоволено позовну заяву ОСОБА_2 до Мирненської сільської ради Калинівського району Вінницької області та визнано за останнім право власності на житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Постановою Вінницького апеляційного суду по справі № 132/2356/17 від 09.12.2020 рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 11 грудня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до Мирненської сільської ради Калинівського району Вінницької області про визнання права власності за набувальною давністю відмовлено. Постанова набрала законної сили 09.12.2020.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області у справі № 132/1201/18 від 24.04.2018 задоволено заяву ОСОБА_1 та оголошено померлим ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Польова Лисіївка Калинівського району Вінницької області. Початком оголошення ОСОБА_6 померлим, вважати день набрання законної сили даним рішенням суду.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 31.07.2018 Калинівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 про що 31.07.2018 складено відповідний актовий запис № 141 (том І а.с. 183).

Постановою Вінницького апеляційного суду по справі № 132/1201/18 від 17.07.2019 рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 24 квітня 2018 року скасовано. Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - Калинівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про оголошення фізичної особи померлою залишено без розгляду.

Постановою Верховного Суду від 27.11.2019 по справі № 132/1201/18 постанову Вінницького апеляційного суду від 17 липня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду від 16.01.2020 по справі № 132/1201/18 апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Власюка Анатолія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 24 квітня 2018 року в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Калинівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, про оголошення фізичної особи померлою - закрито.

Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 , видане 31.07.2018 Калинівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області не скасоване, а запис про смерть не анульований.

Згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_4 , виданого Сальницькою сільською Радою Калинівського району батьками ОСОБА_1 є : ОСОБА_6 , ОСОБА_4 (том І а.с. 109).

Відповідно після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина, зокрема на житловий будинок АДРЕСА_1 , який останній фактично прийняв, проте за життя не оформив після смерті ОСОБА_5 .

Спадщину після смерті батька ОСОБА_6 позивач ОСОБА_1 прийняв у відповідності до вимог ст. 1269 ЦК України, подавши нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Постановою державного нотаріуса Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області Василишиної Л.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 1170/02-31 від 08.07.2019 ОСОБА_1 , який є спадкоємцем за законом спадщини, яка залишилась після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 - ОСОБА_6 , який визнаний на підставі рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 24.04.2018 (справа № 132/1204/18) померлим та місце проживання, якого на день смерті невідоме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок номер АДРЕСА_1 відмовлено, оскільки документи на будинок, які підтверджують право власності померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 - ОСОБА_6 , відсутні та не надано доказів проживання померлого на день смерті в Калинівському районі Вінницької області.

Згідно довідки № 337 від 16.02.2015, виданої виконавчим комітетом Кіровської сільської ради Калинівського району Вінницької області, власником житлового будинку АДРЕСА_1 згідно запису погосподарської книги №7 рахується ОСОБА_5 . Рік забудови будинку-1958 (том І а.с. 115).

Як вбачається з довідки КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» № 162 від 08.04.2015 згідно матеріалів інвентаризаційної справи №152, в якій інформація щодо власників об`єктів нерухомості формувалась до 31.12.2012, право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстровано.

За правилами ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

В п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Як роз`яснено у п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна.

Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч.1 ст.1299 ЦК України, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

На час виникнення спірних правовідносин діяла Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, згідно із ст. 1, ст. 6 якої встановлено, що реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР проводять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у по господарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у по господарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у по господарських книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В по господарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними по господарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Відповідно до Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 95 від 19.03.2013 року, якщо особа має житловий чи садовий будинок, інші господарські будівлі і споруди, які були побудовані до 5 серпня 1992 року, то документом, який засвідчує закінченість будівництва є технічний паспорт на житловий будинок, складений за результатами технічної інвентаризації.

В листі Міністерства юстиції України №19-32/319 від 21.02.2005 року зазначено, що якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Відтак, вимога позивача про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом підлягає до задоволення.

Як зазначалось вище рішення Калинівського районного суду Вінницької області у справі № 132/2356/17 від 11.12.2017 року скасоване. Проте на підставі зазначеного рішення суду 03.01.2018 року державним реєстратором виконавчого комітету Вінницької міської ради Вихтристюк Мириною Андріївною прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , про що в державну реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис № 24306019 від 03.01.2018 року. Це підтверджує витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 110000549 від 05.01.2018 року.

Враховуючи, що рішення суду, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_2 скасовано, тому слід скасувати вчинений запис № 24306019 від 03.01.2018 року про державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_2 на житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 .

В п. 74 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 367/2022/15-ц від 29.05.2019 року зроблено правовий висновок про те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права (див. пункт 5.17 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18).

В п. 5.17 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 915/127/18 від 04.09.2018 року зроблено правовий висновок про те, що судами також не враховано, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, право або інтерес позивача, який вважає себе орендарем земельної ділянки, може бути порушено внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про наявність права оренди іншої особи. При цьому рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права оренди (частина друга статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Окрім того, на підставі рішення суду, яке згодом було скасовано як незаконне, незважаючи на наявність спадкоємця спірного житлового будинку, ОСОБА_2 в порядку безоплатної приватизації оформив право приватної власності на земельну ділянку, належну до даного житлового будинку, тому відповідне рішення слід визнати протиправним і скасувати та припинити право власності на земельні ділянки.

Так, згідно довідки Кіровської сільської ради № 337 від 16.02.2015 року власником житлового будинку АДРЕСА_1 згідно по господарської книги № 7 рахується ОСОБА_5 , рік забудови житлового будинку 1985 рік, площа земельної ділянки для будівництва та ведення особистого селянського господарства 0,36 га (надана в користування, не приватизована).

12.02.2018 року до Мирненської сільської ради Калинівського району із заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, що розташована в АДРЕСА_1 звернувся ОСОБА_2 .

Рішенням 22 сесії 7 скликання Мирненської сільської ради Калинівського району від 02.03.2018 року надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_2 (адреса проживання АДРЕСА_2 ), адреса земельної ділянки та її площа для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель 0,25 га, АДРЕСА_1 ; адреса земельної ділянки та її площа для ведення особистого селянського господарства 0,11 га, АДРЕСА_1 .

Рішенням 29 сесії 7 скликання Мирненської сільської ради Калинівського району від 20.11.2018 року за результатами розгляду технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_2 , що проживає по АДРЕСА_2 , вирішено: затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що розташовані в АДРЕСА_1 , розроблену ФОП ОСОБА_11 ; передати гр. ОСОБА_2 безкоштовно у власність земельні ділянки площею 0,3633 га розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , тому числі: 0,25 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :03:002:0201) 0,1133 га - для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :03:002:0200); гр. ОСОБА_2 провести державну реєстрацію права власності на вищевказані земельні ділянки у порядку встановленому чинним законодавством.

Як вбачається з інформаційної довідки № 233836502 від 24.11.2020 року на підставі рішення Мирненської сільської ради Калинівського району Вінницької області 29 сесії 7 скликання від 20.11.2018 року державний реєстратор Калинівської міської ради Вінницької області Бохонко Вікторія Олександрівна зареєструвала за ОСОБА_2 право приватної власності на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :03:002:0201, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою АДРЕСА_1 , про що вчинений запис про право власності № 29916875 від 17.01.2019 року.

Згідно інформаційної довідки № 233883226 від 24.11.2020 року на підставі рішення Мирненської сільської ради Калинівського району Вінницької області 29 сесії 7 скликання від 20.11.2018 року державний реєстратор Калинівської міської ради Вінницької області Бохонко Вікторія Олександрівна зареєструвала за ОСОБА_2 право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1133 га, кадастровий номер :03:002:0200, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , про що вчинений запис про право власності № 29916931 від 17.01.2019 року.

Рішення 29 сесії 7 скликання Мирненської сільської ради Калинівського району від 20.11.2018 року підлягає визнанню незаконним і скасуванню з одночасним скасуванням вчинених на підставі нього записів про право власності ОСОБА_2 на вищевказані земельні ділянки.

Так, підставою для приватизації земельних ділянок, належних до житлового будинку АДРЕСА_1 стала належність ОСОБА_2 права власності на спірний житловий будинок, що виникло за скасованим рішенням суду. З огляду на незаконність набуття права власності на житловий будинок ОСОБА_2 не мав права на приватизацію його земельної ділянки, необхідної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а також ведення особистого селянського господарства.

Окрім того, право користування вищевказаними земельними ділянками належало власнику житлового будинку ОСОБА_5 , в порядку спадкування перейшло до ОСОБА_1 , однак ці земельні ділянки без вилучення у законного користувача були передані у власність ОСОБА_2 , чим порушено ряд вимог чинного законодавства.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

В ст. 120 ЗК України передбачено перехід права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Стаття 121 ЗК України регламентує норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах:

б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара;

г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Розмір земельної ділянки, що передається безоплатно громадянину у власність у зв`язку з набуттям ним права власності на жилий будинок, не може бути меншим, ніж максимальний розмір земельної ділянки відповідного цільового призначення, встановлений частиною першою цієї статті (крім випадків, якщо розмір земельної ділянки, на якій розташований будинок, є меншим).

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Згідно ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

В п. 7 Перехідних положень ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Указом Президії Верховної ради УРСР від 25.12.1970 року «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» передбачено, що надані громадянам до 1 січня 1971 року присадибні ділянки, а також земельні ділянки для індивідуального житлового будівництва і для городів зберігаються в розмірах, передбачених раніше діючим законодавством.

Аналогічно в п. 5 постанови Верховної ради Української РСР від 18.12.1990 року «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» визначено, що громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у своєму користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу зберігають свої права на користування ними у встановленому порядку права власності на землю або землекористування.

Отже, виходячи з того, що до ОСОБА_1 в порядку спадкування перейшло право користування вищевказаними земельними ділянками разом зі спадковим житловим будинком та він не надавав погодження на вилучення цих земельних ділянок, підстави для їх приватизації ОСОБА_2 не мав, а тому оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування підлягає визнанню недійсним та скасуванню.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Згідно ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

В п. 8, 11 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004 року судам роз`яснено наступне.

Вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК України.

Розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, одночасно з визнанням недійним та скасування вищевказаного рішення органу місцевого самоврядування існують підстави для одночасного припинення рішенням суду права власності на земельні ділянки шляхом скасування відповідних записів.

Щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно із п.п.1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Отже, порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України і у разі часткового задоволення позову судові витрати щодо сплати професійної правничої допомоги та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно ч.ч. 1, 6 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 3 ст. 142 ЦПК України регламентовано, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Врахувавши вищевикладене, суд стягує з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних частках на користь ОСОБА_1 , пропорційно до задоволених позовних вимог, документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 5392,80 грн.

Щодо судових витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Зі змісту статті 58 ЦПК України слідує, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Так, у відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку (дії) бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч.5,6 ст.137 ЦПК України).

Як убачається із матеріалів справи, представник позивача Зубка А.Д. заявив до стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 19902,20 грн витрат на професійну правничу допомогу. На обгрунтування цих вимог-адвокат Піпко А.М. надав копію договору №1 про надання правової допомоги від 24.09.2020, укладеного між адвокатським бюро «Піпко і Партнери» в особі керуючого адвоката Піпко А.М. і ОСОБА_1 ; ордер на надання правничої допомоги серія АВ № 1008526 від 24.11.2020; копію акта №1 приймання передачі наданих послуг від 13.05.2022; розрахунок часу, витраченого на надання правничої допомоги (детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги).

Згідно п.3.1. договору №1 про надання правової допомоги від 24.09.2020, укладеної між адвокатським бюро «Піпко і Партнери» в особі керуючого адвоката Піпко А.М. і ОСОБА_1 клієнт сплачує Адвокатському бюро за надання правової допомоги гонорар в розмірі 40 (сорок) відсотків прожитковою мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за одну годину участі особи, яка надає правову допомогу у справі в судовому засіданні, поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. За надання правової допомоги гонорар сплачується авансом на підставі рахунку або за фактом надання послуг згідно акту приймання-передачі наданих послуг і рахунку. У разі бажання Клієнта заявити до відшкодування витрати на правову допомогу гонорар сплачується Клієнтом Адвокатському бюро на стадії завершення розгляду справи (до судових дебатів) або протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення у справі. Сплачена Клієнтом Адвокатському бюро вищевказана сума відповідає і складає розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката відповідно до обсягу наданих послуг і виконаних робіт. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат Адвокатське бюро складає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В підтвердження того, що Адвокатське бюро належним чином надало Клієнту правову допомогу у справі в цілому чи на окремих стадіях складається акт приймання-передачі наданих послуг.

Дата складання акту приймання-передачі наданих послуг в цілому в порядку, передбаченому цим договором є датою закінчення дії договору, а щодо зобов`язань по завершенню розрахунків сторін договір діє до повного його виконання (п.4.3 зазначеного Договору).

Згідно акта №1 приймання-передачі наданих послуг від 13.05.2022 гонорар за надання правової (правничої) допомоги за Договором протягом 22 годин 30 хвилин складає 19902,20 грн.

Здійсненні при наданні правничої допомоги витрати, необхідні для розгляду справи, покриті за рахунок гонорару та окремо клієнтом не сплачувались.

Так, за змістом пункту 1 частини 2 статті 137, частини 3 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 цього Кодексу).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц дійшла висновку, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Велика Палата вказала, що із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

В постанові Верховного Суду у справі № 922/445/19 від 03.10.2019 зроблено правовий висновок про те, що у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають відшкодуванню незалежно від того чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки маєх бути сплачено.

Аналогічний правовий висновок зроблено в постанові Верховного Суду у справі № 280/2635/20 від 21.01.2021, за яким відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Відтак, твердження представника відповідача ОСОБА_2 -адвоката Власюка А.В. з приводу того, що судові витрати на правову допомогу адвоката фактично стороною не сплачено, тому не підлягають стягненню є безпідставними.

Таким чином, ураховуючи наведені положення процесуального законодавства та беручи до уваги підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачами факт надання адвокатом Піпко А.М. професійної правничої допомоги у цій справі, суд прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частках витрат на професійну правничу допомогу в заявленій сумі 19902,20 грн, оскільки до виникнення спору призвели неправомірні дії останніх, а Калинівська міська рада прийняла оскаржувані рішення виключно внаслідок надання ОСОБА_2 як підстави для приватизації земельних ділянок незаконного рішення суду. Тому стягнення судових витрат з Калинівської міської ради не відповідатиме закріпленим у п. 6 ч.1 ст. 3 ЦПК України загальним принципам цивільного судочинства, такі як справедливість, добросовісність та розумність.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.548-549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.ст. 1269 ЦК України, ЗК України, ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень», ст.ст.133, 141, 246, 259, 268, 354 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 64,0 кв. м, житловою площею 42,8 кв. м.

Скасувати вчинений державним реєстратором виконавчого комітету Вінницької міської ради Вихтристюк Мариною Андріївною запис № 24306019 від 03.01.2018 року про право приватної власності ОСОБА_2 на житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати незаконним та скасувати рішенням 29 сесії 7 скликання Мирненської сільської ради Калинівського району Вінницької області від 20.11.2018 року «Про затвердження технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) громадянину ОСОБА_2 ».

Скасувати вчинений державним реєстратором Калинівської міської ради Вінницької області Бохонко Вікторією Олександрівною запис № 29916875 від 17.01.2019 року про право приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,25 га, кадастровий номер :03:002:0201, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Скасувати вчинений державним реєстратором Калинівської міської ради Вінницької області Бохонко Вікторією Олександрівною запис № 29916931 від 17.01.2019 року про право приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1133 га, кадастровий номер :03:002:0200, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства.

Стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору 5392 (п`ять тисяч триста дев`яносто дві) грн 80 копійок та на професійну правничу допомогу адвоката 19902 (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот дві) грн 20 копійок.

Повний текст рішення складено 4 липня 2022 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: