Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2022 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Гуденко О.А. при секретарі Савенко Є.В., без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Універсальна Товарна Біржа «Миколаївська Нерухомість 2000» про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2021 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів, в якому просить визнати договір купівлі-продажу житлового будинку за АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 (покупець) та ОСОБА_3 (продавець), який зареєстрований Універсальною Товарною Біржею «Миколаївська Нерухомість 2000» за № 3-80 від 31 травня 2001 року дійсним; припинити право спільної часткової власності за позивачем у розмірі 68/100 частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок за АДРЕСА_1 та визнати за позивачем право власності на цілий житловий будинок за АДРЕСА_1 , який в цілому складається з літ. А житловий будинок загальною площею 75,7 кв.м., житловою площею 51,2 кв.м., літ. И гараж, № 6 ворота, № 7 огорожа, № 13 огорожа, № І замощення.

Ухвалою судді Гуденко О.А. від 10 січня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 21 червня 2022 року закрито підготовче провадження по справі.

Представник позивача - адвокатка Юрчак Я.І. надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність та визнала позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та третя особа у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися судом належним чином, про причини неявки суду не повідомили, відзиву на позовну заяву не надали.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 31 травня 2001 року між позивачем - ОСОБА_1 , з однієї сторони покупець та відповідачем ОСОБА_3 , з іншої сторони - продавець, укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме житлового будинку за АДРЕСА_1 .

Зазначений договір був зареєстрований Універсальною Товарною Біржею «Миколаївська Нерухомість 2000» 31 травня 2001 року за № 3-80 та Комунальним підприємством «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» 07 червня 2001 року за реєстровим № 638.

За умовами вищезазначеного договору нерухоме майно продано за 1700 (одну тисячу сімсот) гривень. В цілому житловий будинок складається з житлового будинку літ. А площею 77,10 кв.м., гаражу літ. И, огорожі та споруди № І, 6, 7, 8, 9, 10.

З боку позивача умови договору № 3-80 від 31.05.2001 року виконані: відповідачу ОСОБА_3 сплачено вартість у розмірі 1700 (одна тисяча сімсот) гривень до підписання вищевказаного договору, житловий будинок прийнято у власність.

Відповідач ОСОБА_3 зі свого боку також виконав зобов`язання: передав позивачу у власність житловий будинок за АДРЕСА_1 та звільнив його.

Таким чином, умови вищевказаного договору купівлі-продажу нерухомого майна виконані сторонами відповідно до досягнутих домовленостей у повному обсязі.

Однак, станом на сьогодні у позивача відсутній оригінал вищевказаного договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , який був зареєстрований Універсальною Товарною Біржею «Миколаївська Нерухомість 2000» 31 травня 2001 року за № 3-80 та Комунальним підприємством «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» 07 червня 2001 року за реєстровим № 638.

05 квітня 2007 року Корабельним районним судом м. Миколаєва по справі № 2-851/2007 р. за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним та визнання права власності було винесено рішення, за яким було визнано договір купівлі-продажу 32/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: приміщень № 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5 загальною площею 39,6 кв.м., в житловому будинку літ. А, огорожі № 8,9, частини огорожі № 10, укладений 07 грудня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 дійсним та визнано за ОСОБА_4 право власності на приміщення № 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5 в житловому будинку літ. А, загальною площею 39,6 кв.м., огорожі № 8,9, частини огорожі № 10, що складає 32/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Вказане рішення суду набрало законної сили 16 квітня 2007 року.

Право власності на 32/100 частини житлового будинку за АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_4 КП «Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації» 21 серпня 2007 року.

Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 972 від 23 вересня 2011 року належній ОСОБА_4 32/100 частині житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 було надано нову адресу: АДРЕСА_3 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого 09 грудня 2011 року Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради ОСОБА_4 належав цілий житловий будинок за АДРЕСА_3 , право власності на який було зареєстровано КП «Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації» 04 січня 2012 року за ОСОБА_4 .

02 листопада 2012 року Центральним районним судом м. Миколаєва по справі № 2-1851/11 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про розподіл майна подружжя було винесено рішення, за яким було проведено розподіл майна подружжя житлового будинку АДРЕСА_3 та визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину вищевказаного будинку, залишивши за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину вказаного будинку. Вказане рішення суду набрало законної сили 14 лютого 2013 року.

19 квітня 2013 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з однієї сторони продавці та ОСОБА_2 , з другої сторони покупець був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку за АДРЕСА_3 , який був посвідчений Горбуровим К.Є., приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області 19 квітня 2013 року за реєстром № 831. Право власності на зазначений житловий будинок за ОСОБА_2 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19 квітня 2013 року ОСОБА_6 , приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області.

Відповідно до довідки наданої КП «Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації» 08 листопада 2021 року після вилучення 32/100 частин житлового будинку за АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_4 в окрему адресу: АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 належить цілий житловий будинок за АДРЕСА_1 .

Згідно довідки наданої КП «Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації» 24 листопада 2021 року за результатами обстеження станом на 09 листопада 2021 року встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 має наступні показники: літ. А житловий будинок загальною площею 75,7 кв.м., житловою площею 51,2 кв.м., літ. И гараж, № 6 ворота, № 7 огорожа, № 13 огорожа, № І замощення.

В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно до ч. 1 ст. 316 ЦК Україниправом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

На підставі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

На підставі вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно вимог ст. 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. У разі недодержання цієї вимоги, згідно ст. 220 ЦК України, такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Так, відповідно до ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Приписами ст. 650 ЦК України визначено, що особливості укладення договорів на біржах встановлюються відповідними актами цивільного законодавства.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 58 Конституції Українизакони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Ч. 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції 2004 року визначено, що до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Згідно із застереженнями, що містяться у статті 5 ЦК України та пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правовий статус майна, а також права та обов`язки суб`єктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття.

Крім того, Пленум Верховного Суду України у п. 2 постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Таким чином, до спірних правовідносин в частині визнання договору купівлі-продажу дійсним слід також застосовувати положення Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року.

Відповідно до норми ст. 4 ЦК УРСР цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством СРСР і УРСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки.

Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають: з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання цивільно-правових наслідків.

Отже, діючи у відповідності до ст.ст. 4, 47, 227 ЦК УРСР, Закону України «Про товарну біржу», сторони уклали біржовий контракт про купівлю-продаж нерухомого майна.

Згідно з нормою ст. 42 ЦК УРСР - угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

У відповідності до ч.2 ст.47 ЦК УРСР, який діяв на час укладення договору, постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в ред. від 26.01.1993 p., біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов, а саме якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного дня здійснення угоди.

Відповідно до ст. 355 ЦК України - майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності - (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

У відповідності до положень ст. 356 ЦК Українивласність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно вимог ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У відповідності до вимог ст. 364 ЦК України, кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Статтями 363, 367 ЦК України передбачено, що поділ (виділ частки) майна, що є об`єктом спільної часткової власності, в натурі між співвласниками припиняє право спільної часткової власності щодо цих співвласників.

Виходячи зі змісту цих норм, поділ (виділ частки) є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку самостійним виходом, що виключає можливість залишення у спільному користуванні співвласників будь-яких приміщень будинку.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковий власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Виходячи з положень ст. ст. 183, 367 ЦК України та роз`яснень, викладених у п. п. 6, 7 Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7«Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.

Відповідно до п. 56 Постанови КМУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25 грудня 2015 р. № 1127 для державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що створюється шляхом поділу, виділу в натурі частки майна, що перебуває у спільній власності, та має наслідком припинення права спільної власності для усіх або одного із співвласників, подаються: договір про поділ спільного майна, договір про виділ у натурі частки із спільного майна або відповідне рішення суду; документи, передбачені пунктом 54 цього Порядку, крім документа, що посвідчує право власності на нерухоме майно до його поділу або виділу в натурі частки.

Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналася в 1997 році відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти дії щодо свого майна будь-які угоди, відповідно за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи містять докази на підтвердження викладених в позовній заяві обставин, а саме, про те, що договір купівлі-продажу житлового будинку за АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 (покупець) та ОСОБА_3 (продавець), який зареєстрований Універсальною Товарною Біржею «Миколаївська Нерухомість 2000» за № 3-80 від 31 травня 2001 року є дійсним; необхідності припинення права спільної часткової власності за позивачем у розмірі 68/100 частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок за АДРЕСА_1 та визнання за позивачем право власності на цілий житловий будинок за АДРЕСА_1 , який в цілому складається з літ. А житловий будинок загальною площею 75,7 кв.м., житловою площею 51,2 кв.м., літ. И гараж, № 6 ворота, № 7 огорожа, № 13 огорожа, № І замощення.

Встановивши дані обставини, а також враховуючи визнання відповідачем позову в повному обсязі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими підлягають задоволенню в повному обсязі.

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір сплачено при поданні позову.

Керуючись ст. ст. 15, 317, 319, 321, 348, 355, 356, 358, 364 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Універсальна Товарна Біржа «Миколаївська Нерухомість 2000» про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності - задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу житлового будинку за АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 (покупець) та ОСОБА_3 (продавець), який зареєстрований Універсальною Товарною Біржею «Миколаївська Нерухомість 2000» за № 3-80 від 31 травня 2001 року - дійсним.

Припинити право спільної часткової власності за ОСОБА_1 у розмірі 68/100 частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок за АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на цілий житловий будинок за АДРЕСА_1 , який в цілому складається з літ. А житловий будинок загальною площею 75,7 кв.м., житловою площею 51,2 кв.м., літ. И гараж, № 6 ворота, № 7 огорожа, № 13 огорожа, № І замощення.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Гуденко О.А.