ПОСТАНОВА

Іменем України

30 червня 2022 року м. Кропивницький

справа № 402/1111/20

провадження № 22-ц/4809/75/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Дьомич Л. М., Мурашка С. І.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»на заочне рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області (суддя Бондаренко А. А.) від 17 травня 2021року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») пред`явило позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що ОСОБА_1 31 липня 2014 року підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» з метою укладення кредитного договору № б/н та отримання кредитної картки.

ОСОБА_1 отримав від банку кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 43,2% щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами, правилами та Тарифами складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом відповідача в заяві.

У зв`язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору станом на 14 жовтня 2020 року виникла заборгованість у розмірі 10817,21 грн, з яких: 7192,82 грн - заборгованість за простроченим «тілом» кредиту; 527,93 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 3096,46 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦПК України. Вказану заборгованість позивач просив суд стягнути з відповідача та вирішити питання щодо судових витрат.

Короткий зміст рішення суду

Заочним рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 17 травня 2021 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволені частково, з ОСОБА_1 стягнуто на користь банку 7192,82 грн заборгованості за простроченим «тілом» кредиту та 1397,70 грн у відшкодування сплаченого судового збору.

Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту укладеного між сторонами кредитного договору від 31 липня 2014 року № б/н убачається, що він не містить умов щодо строку дії кредитного ліміту, типу картки, відсоткової ставки, порядку погашення заборгованості, а також про встановлення відповідальності за порушення зобов`язання, прострочення його виконання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Проте, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час через порушення його прав, які підлягають захисту шляхом зобов`язання боржника виконати свій обов`язок з повернення фактично отриманої та використаної суми кредитних коштів. Відтак, суд першої інстанції вважав можливим стягнення з ОСОБА_1 на користь банку лише 7192,82 грн заборгованості.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за простроченими відсотками, суд дійшов висновку, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, через відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та пені, надані банком Витяги з Тарифів та Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки зазначені документи достовірно не підтверджують вказаних позивачем обставин, тому суд не вбачав підстав для висновку про обумовлення сторонами у справі у письмовому вигляді сплати відсотків за користування кредитними коштами, відповідальності про сплату відсотків за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач АТ КБ «ПриватБанк» оскаржив його в апеляційному порядку лише в частині відмовлених позовних вимог та просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами та ухвалити нове судове рішення, яким вказану позовну вимогу задовольнити в повному обсязі.

Апелянт вважає рішення суду першої інстанції незаконним, ухваленим за неналежного з`ясування обставин справи, з грубим порушенням норм матеріального права. Зазначає, що відповідач був належним чином ознайомлений з умовами та тарифами банку, що підтверджується його особистим підписом в анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також у Паспорті споживчого кредиту, де визначені основні умови кредитування. Тобто сторонами при укладанні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору.

Узагальнені доводи і заперечень інших учасників справи

Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Рух справи в апеляційній інстанції

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 19 липня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на заочне рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 17 травня 2021 року.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 17 вересня 2021 року з урахуванням ціни позову у розмірі 10817 грн 21 коп, яка не досягає ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справу ЄУН 402/1111/20 призначено до розгляду в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 19 листопада 2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на заочне рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 17 травня 2021 року зупинено в порядку п. 10 ч. 1 ст. 252 ЦПК України, оскільки справа у подібних правовідносинах передана на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду.

23 травня 2022 року Верховний Суд в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду по справі ЄУН 393/126/20 прийняв рішення та надав відповідь на питання, чи є паспорт споживчого кредиту невід`ємною складовою частиною спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 30 червня 2022 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на заочне рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 17 травня 2021 року поновлено.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

31 липня 2014 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, у якій зазначено, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правила надання банківських послуг становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Вказану заяву відповідач по справі подав в АТ КБ «ПриватБанк».

20 жовтня 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» відкрив ОСОБА_1 банківський рахунок, випустив платіжну кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії до жовтня 2021 року та встановив кредитний ліміт в розмірі 3500,00 грн, який надалі змінював.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості та виписки з рахунку, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 14 жовтня 2020 року виникла заборгованість у розмірі 10817,21 грн, з яких: 7192,82 грн - заборгованість за простроченим «тілом» кредиту; 527,93 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 3096,46 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦПК України.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Між сторонами по справі виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

У цій справі рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем лише в частині відмови в задоволені позовних вимог про стягнення з відповідача на користь банку відсотків за користування кредитом, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підляє здоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає в повному обсязі, виходячи з наступного.

Норми права, які застосовуються до правовідносин сторін

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, з договорів.

Згідно зі ст. 526, ст. 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

За змістом ст. 599 ЦК України, виконання зобов`язання, проведеного належним чином, припиняє його.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст.і 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до норм ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Отже, до кредитних відносин підлягають застосуванню норми параграфа 1 «Позика» Глави 71 «Позика, Кредит. Банківський вклад» ЦК України.

Зокрема, застосовуваною ч. 1 ст. 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України).

За приписами ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 Кодексу).

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 Кодексу).

Відповідно до змісту ч. 3 ст. 1054 ЦК України до спірних правовідносин застосовуються також інші правові норми, які встановлюють особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року по справі ЄУН: 342/180/17 у якій між сторонами (однією з яких також було АТ КБ «ПриватБанк») склалися аналогічні правовідносини, Суд вказав на таке:

«Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову».

Щодо доводів апелянта по суті

Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину.

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, суд першої інстанції правильно оцінив надані позивачем докази та дійшов обґрунтованого висновку, що у цьому конкретному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (31 липня 2014 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 грудня 2020 року), тобто банк міг додати до позовної заяви витяг з тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з умов та правил надання банківських послуг в цьому банку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» через їх мінливий характер не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що розмір відсотків було узгоджено з відповідачем у паспорті кредитування, який був доданий до позовної заяви, не заслуговує на увагу.

По-перше, Закон України «Про споживче кредитування» набрав чинності 10 червня 2017 року, тобто після виникнення спірних правовідносин, а отже його норми, зокрема ст. 9 Закону, до правовідносин, які склалися між сторонами по справі не застосовуються.

По-друге, Верховний Суд в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23 травня 2022 року по справі № 393/126/20 зробив наступний правовий висновок: «… потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту».

Отже, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що підписаний відповідачем після у період виконання договору паспорт споживчого кредиту, з огляду на його правову природу (це не частина кредитного договору, а спосіб повідомлення позикодавця кредитором про наявні пропозиції кредитування), його зміст - не є підтвердженням досягнення між Банком та позичальником умов кредитування, в тому числі і щодо процентної ставки.

Щодо вимог позивача про стягнення процентів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України то вони є безпідставними.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Зміст вказаної норми права дає підстави вважати, що у кредитора виникає право на трьох процентів річних лише у випадку прострочення боржником виконання грошового зобов`язання.

Ц цій справі встановлено, що сторони не визначили строк повернення ОСОБА_1 банку отриманих нм коштів, а тому позовна вимога в цій частині є безпідставною.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову щодо стягнення з відповідача процентів за користування кредитом та за несвоєчасне виконання зобов`язання є правильним.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Про судові витрати

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, а саме судового збору, суд враховує положення ст.. 141 ЦПК України та керується тим, що судовий збір покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу, яку подав позивач, залишено без задоволення, підстав для зміни розподілу судового збору, здійсненого в суді першої інстанції, а також для присудження позивачу компенсації судового збору, сплаченого ним за подання апеляційної скарги немає.

Про інші судові витрати сторони не заявляли, заяв про їх розподіл до суду не подали.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Залишити вимоги апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» без задоволення, а заочне рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 17 травня 2021 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді Л. М. Дьомич

С. І. Мурашко