КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2022 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 761/16207/16-ц

номер провадження: 22-ц/824/5959/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Желепи О.В. (суддя - доповідач),

суддів: Кравець В.А., Стрижеус А.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 серпня 2016 року у складі судді Юзькової О.Л., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про повернення позики,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про повернення позики.

Позов мотивований тим, що 30 квітня 2013 року між ним та відповідачем за попередньою усною домовленістю було укладено договір позики, на підтвердження виконання якого було написана розписка. Відповідно до вказаного договору позики ОСОБА_2 отримав від позивача обладнання, пристрої та комплектуючі елементи для використання при здійсненні підприємницької діяльності, оскільки відповідач є фізичною особою - суб`єктом підприємницької діяльності. Передане відповідачу обладнання складається із: Вузол гідродинамічного змішування - 1 шт.; Насос із асинхронним електричним двигуном (1450 об/хв.) типу LB-132 HYY25 № 6940 - 1 шт.; Крани шарові діаметром 50мм - 8 шт.; Крани шарові діаметром 80 мм - 8 шт.; Фланці діаметром 50 мм. - 16 штук.; Фланці діаметром 80 мм - 16 шт.; Крутовигнуті повороти (коліна) діаметром 50 мм - 7 шт.; Крутовигнуті повороти (коліна) діаметром 80 мм - 9 шт.; Масло моторне мінеральне - 10 літрів.; Масло моторне синтетичне - 1 літр.; Спирт ізоаміловий - 1,5 літра.; Прилад ареометр - 1 шт.; Металеві підставки - 2 шт.; Склянні колби - 2 шт.; Болти і прокладки для фланців (в комплекті). Вартість отриманого відповідачем обладнання була між сторонами погоджена та становила в загальному розмірі 59 000, 00 грн. ОСОБА_2 зобов`язався після спливу шести місяців здійснити дії щодо повернення вказаного майна, або щодо оплати його вартості. Отже строк повернення предмету позики сплив через шість місяців, проте відповідач не вчинив жодних дій щодо повернення позики, ігнорує пропозиції позивача щодо повернення отриманого майна в позику, використовуючи його у своїй підприємницькій діяльності.

На підставі викладеного просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму в розмірі 89 053, 71 грн, що складається із суми позики вартості товару - 59 000,00 грн та пені відповідно до частини 2 статті 552 ЦК України з урахуванням вимог статті 258 ЦК України - 30 053,71 грн.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 серпня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості в загальному розмірі 89 053 грн. 71 коп. тавитрати по сплаті судового збору у розмірі 890 грн. 54 коп.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 серпня 2016 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_2. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права , неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду матеріалам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що розписка, яка стала підставою звернення позивача із позовом, не відповідає ознакам договору позики. Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідно до змісту розписки ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 не гроші, а речі, які не були визначені родовими ознаками, для подальшого експерименту, а не в борг. Розпискою визначено, що «в разі позитивного результату експерименту зазначене обладнання буде розглядатися на предмет купівлі або повернення», тобто розпискою не встановлено отримання речей в борг, як і не встановлено обов`язку їх повернення.

Крім того, встановлена судом першої інстанції обставина про те, що ОСОБА_2 зобов`язався після спливу шести місяців здійснити дії щодо повернення вказаного майна, або щодо оплати його вартості, не відповідає змісту викладених в розписці домовленостей, адже ОСОБА_2 зобов`язався виключно розглянути питання на предмет повернення майна або купівлі. Тобто, виходячи з фактичного змісту розписки, сторони домовилися повернутися через певний час до обговорення долі переданих речей, в той час як суд прийшов до висновку, що ОСОБА_2 через 6 місяців зобов`язаний оплатити їх вартість.

Позивач ОСОБА_3 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направило.

Згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень частин 1,2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване заочне рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 квітня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за попередньою усною домовленістю було укладено договір позики, на підтвердження виконання якого було написана розписка.

Відповідно до вказаного договору позики ОСОБА_2 отримав від позивача обладнання, пристрої та комплектуючі елементи для використання при здійсненні підприємницької діяльності, оскільки відповідач є фізичною особою - суб`єктом підприємницької діяльності. Передане відповідачу обладнання складається із: Вузол гідродинамічного змішування - 1 шт.; Насос із асинхронним електричним двигуном (1450 об/хв.) типу LB-132 HYY25 № 6940 - 1 шт.; Крани шарові діаметром 50мм - 8 шт.; Крани шарові діаметром 80 мм - 8 шт.; Фланці діаметром 50 мм. - 16 штук.; Фланці діаметром 80 мм - 16 шт.; Крутовигнуті повороти (коліна) діаметром 50 мм - 7 шт.; Крутовигнуті повороти (коліна) діаметром 80 мм - 9 шт.; Масло моторне мінеральне - 10 літрів.; Масло моторне синтетичне - 1 літр.; Спирт ізоаміловий - 1,5 літра.; Прилад ареометр - 1 шт.; Металеві підставки - 2 шт.; Склянні колби - 2 шт.; Болти і прокладки для фланців (в комплекті).

Вартість отриманого відповідачем обладнання була між нами погоджена та становила в загальному розмірі 59 000, 00 грн, що підтверджується розпискою від 30.04.2013 року.

Також встановлено, що ОСОБА_2 зобов`язався після спливу шести місяців здійснити дії щодо повернення вказаного майна, або щодо оплати його вартості.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції, пославшись на статті 1046,1047,1049 ЦК України, виходив з того, що відповідачем порушено умови договору позики, тому суд стягнувз ОСОБА_2 на користь позивача суму заборгованості у загальному розмірі 89 053, 71 коп, застосувавши норми частини 1 статті 550 ЦК України щодо стягнення пені в межах річного строку позовної давності, передбаченої статтею 258 ЦК України.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможна з таких підстав.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Верховний Суд у постанові від 08.07.2019 у справі № 524/4949/16-ц зазначив, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15, у якій наголошено на тому, що суди, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і, залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись з даним позовом до суду та заявляючи вимогу про стягнення з відповідача грошових коштів, ОСОБА_3 стверджував, що між ним та відповідачем виникли правовідносини за договором позики, на підтвердження чого надав розписку від 30.04.2013, підписану ОСОБА_2 .

Згідно зі змістом вказаної розписки, за попередньою домовленістю з ОСОБА_3 ОСОБА_2 отримав для подальшого експерименту обладнання, перелік якого указаний в описовій частині цієї постанови.

Надалі в розписці зазначено, що: «В разі позитивного результату експерименту вище зазначене обладнання буде розглядатися на предмет купівлі або повернення власнику ОСОБА_3 через 6 (шість) місяців. Сума вартості переданого майна оцінена ОСОБА_3 в розмірі 42 (сорок дві) тисячі гривень та фланці та муфти на суму 17 (сімнадцять) тисяч.».

Дослідивши вказану розписку, колегія суддів вважає, що з її змісту не вбачається отримання відповідачем від позивача у борг грошових коштів у сумі 59 000,00 грн. Не встановлено й обов`язку відповідача повернути грошові кошти ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 не заперечує факту написання ним розписки, проте заперечує отримання у борг будь-яких коштів та зобов`язання повернути їх ОСОБА_3 .

Зазначене заперечення відповідача узгоджується із змістом розписки від 30.04.2013, якою ОСОБА_2 лише підтвердив факт отримання ним відповідного обладнання, однак будь-яких зобов`язань щодо повернення коштів відповідач на себе не брав.

Проте на вказане суд першої інстанції уваги не звернув, правову природу розписки від 30.04.2013 не встановив, унаслідок чого прийшов до необґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3 .

З огляду на викладене, заочне рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу статті 376 ЦПК України є підставою для скасування заочного рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про повернення позики з наведених вище підстав.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги відповідач ОСОБА_2 сплатив судовий збір у розмірі 1 335 грн 81 коп. (а.с.154).

Оскільки судом апеляційної інстанції скасоване заочне рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про відмову в позові ОСОБА_3 , то з позивача підлягає стягненню на користь відповідача ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 335 грн 81 коп.

Згідно з частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1335 грн 81 коп.

Позивач - ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у частині 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: