КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/7047/2022
Справа № 359/4909/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області, ухвалене у складі судді Семенюти О.Ю. в м. Бориспіль19 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У червні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про зменшення розміру аліментів, просив змінити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ј усіх видів заробітку (доходу) на 1197,50 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Заявлені вимоги мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у нього та відповідача народився син ОСОБА_3 , шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 06 червня 2018 року. На підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 грудня 2018 року видано виконавчий лист, згідно якого з позивача на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти в розмірі ј від усіх видів заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття та 1/6 з усіх доходів на користь відповідача. Спільна з відповідачем дитина проживає разом з нею, позивач, як батько, приймає участь у вихованні та утриманні дитини, вони ходять з сином на прогулянки та в магазини, по мірі своїх можливостей позивач намагається купувати додаткові речі для його розвитку.

На даний час сімейний стан позивача змінився. 20 лютого 2020 року ОСОБА_1 одружився і у нього народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Оскільки він не має власного житла, йому доводиться винаймати квартиру з помісячною вартістю оренди 7000 грн. Нинішня дружина позивача на сьогодні не працює та перебуває у відпустці по догляду за дитиною, а отже весь тягар утримання сім?ї фактично лежить на позивачеві. Сума витрат на оренду квартири більше суми грошових коштів, що залишаються в нього після сплати аліментів, а отже самостійно утримувати другу дитину без допомоги батьків він уже не в змозі.

Крім того, оскільки відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 грудня 2018 року з нього стягнуто аліменти за минулий період, у нього утворився борг, який позивач не має можливості погасити одноразовим платежем, адже він є непомірним та станом на 11 грудня 2018 року сягав 91974 грн. на утримання дружини та 140761,84 грн. на утримання дитини. З урахуванням наведеного щомісяця на користь відповідача ОСОБА_1 перераховує суму грошових коштів в розмірі близько 12400 грн., а на утримання свого другого сина та дружини у нього залишається 5801 грн. Через вказані обставини сплата аліментів на дитину в тому розмірі, як було встановлено Подільським районним судом м. Києва, стала для нього надмірною, а відтак він вважає доцільним стягнення аліментів в мінімальному розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку 1197,50 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 січня 2022 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення, просив скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 січня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на наступне.

В оскаржуваному рішенні суд зазначає, що платник аліментів обґрунтовує свої вимоги щодо зменшення розміру аліментів шляхом зміни способу їх стягнення з частини доходів на тверду грошову суму, однак, на думку суду, таке обґрунтування позовних вимог не може використовуватись через те, що йдеться про застосування ч. 3 ст. 181 СК України. Однак позивач посилається на інші джерела тлумачення, ніж зазначає суд. Так, щодо зміни способу стягнення аліментів існують правила, про які зазначено в постанові Верховного Суду від 29 липня 2019 року в справі № 426/2444/12-ц.

Вказував, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 183, 184 СК України). Таким чином, діюче сімейне законодавство України не передбачає обмежень ані для стягувача, ані для платника аліментів щодо можливості вільної зміни способу стягнення аліментів, оскільки це ототожнені поняття із зміною (зокрема, зменшенням) розміру аліментів.

Зауважував, що у батька та матері, а відповідно у платника аліментів та їх отримувача рівні права, зокрема в частині аліментних правовідносин. Таке твердження ґрунтується на ч. 6, 9, 10 ст. 7 СК України, і обмеження позивача у праві зменшувати розмір аліментів шляхом зміни способу їх стягнення є порушенням рівності прав з їх отримувачем.

Не погоджувався з висновками суду першої інстанції, що народження дитини в новому шлюбі не є беззаперечною підставою для зменшення розміру аліментів, оскільки позивач не посилався на ці обставини як єдину та беззаперечну підставу для зменшення розміру аліментів. В сукупності з іншими доказами значного погіршення матеріального стану позивача це лише одна з підстав. Так, в позові зазначається про необхідність матеріального утримання нинішньої дружини, що наразі перебуває в декретній відпустці, а її матеріальне забезпечення окремо від народженої дитини є не правом, а обов`язком позивача. Погіршення матеріального стану позивача, всупереч твердженням суду, залежить не від наявності заборгованості по раніш призначеним аліментам, а окрім перелічених обставин, значними витратами на наймання житла, витратами на утримання другої дитини та її матері. Докази цих витрат надані позивачем і не оспорені відповідачем.

Від відповідача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просила залишити апеляційну скаргу без задоволення. Вказувала, що в апеляційній скарзі позивач посилається на незастосування судом постанови від 29 липня 2019 року в справі № 426/2444/12-ц, однак за обставинами цієї справи розглядається спір за позовом, поданим в 2012 році, і чинне на той час нормативно-правове регулювання не містило вказівки на особливості процесу зміни способу стягнення. Посилання апелянта на норми законодавства зводяться до застосування норм, що діяли до відповідних змін, що чітко розмежували та регламентували визначення способу стягнення аліментів та зміну розміру, а також вільного тлумачення законодавства. Отже, позивач, не маючи статусу отримувача аліментів, не має права змінювати спосіб їх стягнення.

Вказувала, що заборгованість зі сплати аліментів виникла внаслідок бездіяльності апелянта та не є підставою, передбаченою ст. 192 СК України для зміни раніше встановленого розміру аліментів. Також апелянт стверджує, що нинішня його дружина на сьогодні не працює та він має обов`язок її утримувати, оскільки вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною, однак жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цьому не надає.

Крім того, апелянт стверджує, що матеріали справи містять докази значних витрат на утримання дитини, дружини та оренду житла, які не оскаржувались відповідачем, разом із тим, у запереченні проти відповіді на відзив відповідач зазначила про порушений порядок подання доказів та оспорювала всі долучені з відповіддю на відзив докази, просячи повернути їх позивачу.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові про зменшення розміру аліментів, суд першої інстанції виходив із того, що позивач є платником аліментів, які присуджені у частці від його доходу, а не у твердій грошовій сумі, тому він не наділений правом вибору способу стягнення, Зміна сімейного стану - народження другої дитини від іншого шлюбу не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів, а наявність боргу зі сплати аліментів у позивача викликана тривалою несплатою платежів самим позивачем і не може свідчити про погіршення його матеріального стану.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 9).

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11 грудня 2018 року в справі № 758/10423/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину та дружину позов в частині стягнення аліментів на дитину задоволено частково, в частині стягнення аліментів на дружину задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менш 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08 серпня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно, починаючи з 08 серпня 2017 року і до досягнення дитиною трьох років; в позові ОСОБА_2 в частині вимог про стягнення аліментів на дитину за минулий час відмовлено (а. с. 10 - 14).

20 лютого 2020 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_6 , в шлюбі народжено дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 15 - 16).

На а. с. 17 знаходиться копія звіту про здійснені відрахування та виплати відносно ОСОБА_1 за постановою від 02 квітня 2020 року № 59176995, виданою Подільським РСДВС у м. Києві в період з 07 лютого 2020 року по грудень 2020 року; у звіті зазначено частку стягнення Ѕ - 25 % та борг; зазначено, що залишок боргу станом на 01 січня 2021 року складає 100616,62 грн.

На а. с. 18 - 20 знаходиться копія договору найму житлового приміщення від 01 квітня 2020 року, укладеного ОСОБА_1 , за умовами якого орендодавець в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов`язується передати орендареві у строкове платне користування квартиру за адресою АДРЕСА_1 ; разом з орендарем будуть проживати двоє осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , за згодою сторін розмір орендної плати складає 7000 грн. на місяць.

На а. с. 41 знаходиться копія довідки про доходи від 31 серпня 2021 року, виданої фінансовим відділом ГУ СБУ у м. Києві та Київській області про те, що ОСОБА_1 проходить службу з 01 лютого 2020 року, розмір його заробітної плати складає: нарахована заробітна плата 170072,26 грн., сплачені аліменти 91275,16 грн., до видачі 75333,23 грн.

На а. с. 42 знаходиться копія розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 15 травня 2021 року, складеного Подільським РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), згідно якого загальний розмір заборгованості станом на 30 квітня 2021 року становить 108510,63 грн.

На а. с. 72 - 73, 94 - 130 знаходяться чеки на оплату консультацій лікаря, придбання лікарських засобів, дитячих товарів та продуктів харчування.

На а. с. 74 знаходиться консультативний висновок ортопеда від 17 вересня 2021 року на ім?я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проходив профілактичний огляд.

На а. с. 93 знаходиться довідка УПСЗН Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 25 жовтня 2021 року, згідно якої ОСОБА_7 перебуває на обліку в УПСЗН та відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім?ям з дітьми» їй призначено допомогу при народженні дитини на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Частиною першою статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням зміни матеріального становища платника аліментів є зміна доходів, витрат, активів тощо. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів (постанова Верховного Суду від 29 січня 2021 року в справі № 303/369/20, провадження № 61-17250св20).

Згідно з положеннями ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Верховний Суд в постанові від 11 березня 2020 року в справі № 759/10277/18 дійшов висновку, що апеляційним судом при зміні рішення суду першої інстанції в частині способу стягнення аліментів порушено положення частини третьої статті 181 СК України, оскільки спосіб стягнення коштів на утримання дитини визначається за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Керуючись наведеними вимогами закону, встановивши, що позивач ОСОБА_1 просить зменшити розмір аліментів шляхом зміни способу їх стягнення, що прямо суперечить вимогам ст. ч. 3 ст. 181 СК України, оскільки право вибору способу стягнення аліментів належить виключно тому з батьків, разом з яким проживає дитина (стягувачу аліментів) суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову.

Суд першої інстанції правильно встановив, що позивач обґрунтовував свої вимоги положеннями ч. 1 ст. 192 СК України, ст. 184, 184 СК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3, оскільки ОСОБА_1 безпосередньо посилався на ці норми і постанову в позові, відтак доводи апеляційної скарги, що позивач посилається на інші джерела тлумачення, ніж зазначає суд, спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи, та відхиляються апеляційним судом.

Судом першої інстанції також надано правильної правової оцінки доводам позивача щодо застосування правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 29 липня 2019 року в справі № 426/2444/12-ц, провадження № 61-32464св18, та зроблено вірний висновок щодо їх нерелевантності, з огляду на те, що позов в даній справі подано в 2012 році, правові висновки в зазначеній постанові сформовані до внесення змін до ч. 3 ст. 181 СК України, якими прерогатива зміни способу стягнення аліментів надана лише стягувачу, а не платнику аліментів, відтак ці правові висновки не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

З урахуванням вищевикладеного доводи апеляційної скарги, що чинне сімейне законодавство надає рівне право платнику та одержувачу аліментів на звернення до суду з позовом про зміну розміру аліментів, з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, і таке тлумачення норм права не є вільним тлумаченням позивача, а саме правовими висновками Верховного Суду, висновків суду першої інстанції в наведеній частині не спростовують, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Обставини щодо зміни матеріального та сімейного стану позивача, на які він посилався в позові та повторно посилається в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують і не є самі по собі підставою для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 обрано неналежний спосіб захисту свого права шляхом фактичної зміни способу стягнення аліментів.

Таким чином, апеляційний суд не може погодитися з необґрунтованими доводами апеляційної скарги, що суд не врахував наявності двох самостійних підстав для зменшення розміру аліментів, а саме зміни матеріального та сімейного стану, що, на помилкову думку позивача, призвело до ухвалення незаконного рішення.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що суд не звернув увагу на зміну матеріального стану позивача, на підтвердження чого ним надано відповідні докази, які не оспорювались позивачем, апеляційний суд виходить із наступного.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 грудня 2018 року було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частки від усіх видів заробітку (доходу) позивача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08 серпня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття, а також аліменти на утримання ОСОБА_2 в розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходів) ОСОБА_1 щомісячно до досягнення дитиною трьох років; встановив, що вказане рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 грудня 2018 року звернуто до виконання і станом на 30 квітня 2021 року заборгованість позивача становить 108510,63 грн.; встановив, що позивач з 20 лютого 2020 року перебуває в шлюбі з ОСОБА_6 та має спільну з нею дитину, ІНФОРМАЦІЯ_3 ; також суд встановив розмір доходу ОСОБА_1 за 7 місяців 2021 року.

При цьому суд першої інстанції врахував правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 28 травня 2021 року по справі № 715/2073/20, від 03 червня 2020 року в справі № 760/9783/18-ц, від 16 вересня 2020 року в справі № 565/2071/19, та дійшов висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що зміна сімейного стану - народження другої дитини від іншого шлюбу, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.

Суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що наявність боргу зі сплати аліментів у позивача викликана тривалою несплатою платежів самим позивачем і не може свідчити про погіршення його матеріального стану.

Апеляційний суд також враховує, що докази витрат на наймання житла, утримання дитини від другого шлюбу та її матері самі по собі не свідчать про погіршення майнового стану позивача в порівнянні з його майновим станом на момент ухвалення рішення про стягнення аліментів, відтак доводи апеляційної скарги в наведеній частині є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Отже, доводи апеляційної скарги про незаконність рішення повністю спростовуються змістом рішення суду, який, надавши оцінку зібраним у справі доказам, повно та всебічно з`ясовує обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, та ухвалив рішення відповідно до норм матеріального права.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.