Житомирський апеляційний суд
Справа №296/1270/20 Головуючий у 1-й інст. Маслак В. П.
Категорія 77 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б, Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання Дяченко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу №296/1270/20 за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 19 жовтня 2021 року, яке ухвалене під головуванням судді Маслак В.П.

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, на обгартування якого зазначив, що відповідно до наказу № 241-к від 01.08.2017 працював на посаді заступника директора Фонду соціального страхування України, який став правонаступником Виконавчої дирекції ФСС з тимчасової втрати працездатності. Відповідно до наказу від 21.12.2017 позивача звільнено з посади за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України.

Вважає, що звільнення та фактичне припинення трудових відносин відбулось без свідомого волевиявлення з боку позивача та всупереч вимогам трудового законодавства. При цьому заяву про звільнення написав в стані, коли не усвідомлював значення своїх дій, оскільки був в тяжкому депресивному розладі і стан його здоров`я був вкрай незадовільним. Примушування до написання заяви про розірвання трудового договору «за власним бажанням» 11 грудня 2017 року було здійснено під моральним та психологічним тиском, який розпочався щодо нього з 2015 року, оскільки позивач заперечував проти призначення ОСОБА_2 на посаду директора Виконавчої дирекції новоствореного Фонду соціального страхування України. Наслідком, в тому числі, таких дій позивача, стали сфабриковані за ініціативою колишнього директора Виконавчої дирекції новоствореного Фонду соціального страхування України ОСОБА_2 протягом 20152016 років, кримінальні справи щодо ОСОБА_1 . Також протягом серпня 2017 року працівниками Генеральної прокуратури спільно із співробітниками Управління захисту економіки у місті Києві Департаменту захисту економіки Національної поліції України було проведено ряд обшуків за місцем проживання позивача, його родичів та у приміщенні Фонду. Посилаючись на моральний та психологічний тиск, який вчинявся щодо позивача та його родичів зі сторони ОСОБА_2 , позивач зазначає, що змушений був написати заяву про звільнення «за власним бажанням».

З урахуванням вищевикладеного просив скасувати наказ № 817 від 21.12.2017 про звільнення ОСОБА_1 з роботи та поновити його на посаді заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 19 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що при розгляді справи судом першої інстанції були неповно з`ясовані обставини справи, порушені норми матеріального права. При цьому зазначає, що суд першої інстанцій не врахував висновок щодо застосування статті 38 КЗпП України щодо обов`язкової перевірки судами волевиявлення працівника на звільнення, викладений у постанові Верховного Суду від 11.07.2018 у справі № 821/761/17. При цьому суд першої інстанції не звернув уваги на надані стороною позивача докази які свідчать про те, що заява про звільнення за власним бажанням була написана ним під моральним та психологічним тиском, який розпочався щодо нього з 2015 року з метою усунення з посади. Наслідком необґрунтованих звернень посадових осіб Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України до правоохоронних органів, стало відкриття ряду кримінальних проваджень щодо апелянта та проведення обшуків за місцем його проживання та роботи. Вважає, що вказані обставини свідчать про відсутність у нього волевиявлення на розірвання трудового договору за власним бажанням. Також зазначає, що роботодавець не дотримався порядку звільнення позивача з посади, оскільки в порушення п.7 ч.1 ст.7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» правління Фонду прийняло рішення про звільнення позивача без подання директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, на засіданні правління позивач присутній не був і голосування за його звільнення не проводилось. Крім того, вказує на порушення судом норм процесуального права, оскільки суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання сторони позивача про витребування у відповідача для огляду в судовому засіданні оригіналів протоколу засідання правління від 14.12.2017, стенограми та звукозапису вказаного засідання, які мали значення для правильного вирішення справи.

Поданий представником відповідача відзив на апеляційну скаргу, апеляційний судом повернуто без розгляду, оскільки його подано з пропуском строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Представник відповідача просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення районного суду без змін. При цьому зазначив, що роботодавець дотримався порядку звільнення позивача з посади, оскільки подання директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України про звільнення позивача було викладено в усній формі і оголошено на засіданні правління 14.12.2017.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом під час розгляду справи встановлено, що постановою правління Фонду соціального страхування України від 24.05.2017р. №35 ОСОБА_1 було призначено на посаду заступником директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 01.08.2017 (а.с.15 т.2).

11 грудня 2017 року позивач власноручно написав заяву про звільнення із займаної посади за власним бажанням з 31.12.2017 (а.с.6 т.1).

Наказом №817 від 21.12.2017 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України ОСОБА_1 звільнено 31.12.2017р. з посади заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України.

Як зазначено в наказі №817 від 21.12.2017, підставою для його прийняття була: заява ОСОБА_1 від 11.12.2017 та постанова правління Фонду соціального страхування України №61 від 14.12.2017 «Про звільнення заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України ОСОБА_1 ».

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що порушення з боку роботодавця положень трудового законодавства при звільненні позивача відсутні. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт його незаконного звільнення, зокрема здійсненого під примусом.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41 КЗпП України) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45 КЗпП України).

Положеннями статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Отже, стаття 38 КЗпП України зобов`язує власника звільнити працівника в строки, про які працівник просить, також за наявності інших поважних причин.

При цьому, за змістом статті 38 КЗпП України право працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує обов`язку роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави.

При цьому сторони трудового договору мають право домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку, навіть якщо відсутні поважні причини.

Аналогічний висновок викладно Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 359/2642/16-ц (провадження № 61-14726св18).

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наявності правових підстав вважати припиненими трудові відносини сторін за статтею 38 КЗпП України з 31 грудня 2017 року, оскільки між сторонами було досягнуто згоди щодо звільнення позивача саме в цей день.

Установлено, що позивач власноручно написав заяву про звільнення його з посади за власним бажанням. При цьому вказана заява містить дату її складання 11.12.2017, підпис позивача та підставу звільнення за власним бажанням з 31.12.2017.

Відповідно до положення п.1,7 ч.1 ст.7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» правління Фонду обирає із своїх членів строком на два роки голову правління Фонду та двох його заступників; за поданням директора виконавчої дирекції Фонду призначає та звільняє його заступників.

Так, постановою правління Фонду соціального страхування України №61 від 14.12.2017 звільнено ОСОБА_1 з посади заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України за власним бажанням (ст.38 КЗпП України) на підставі поданої ним заяви. Цією ж постановою контроль за виконанням постанови покладено на директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України ОСОБА_2 (а.с.24 т.2). Вказана постанова правління Фонду соціального страхування України є чинною та не скасованою.

Крім того, як вбачається зі стенограми та протоколу №10 від 14.12.2017 позачергового засідання правління Фонду соціального страхування України, до порядку денного засідання правління Фонду внесені зміни та включено питання про звільнення заступника директора виконавчої дирекції Фонду ОСОБА_1 . Рішення про звільнення заступника директора виконавчої дирекції Фонду ОСОБА_1 прийнято правлінням одноголосно. Позивач, який в тому числі був присутній на позачерговому засіданні правління Фонду соціального страхування України, при цьому, не висловив заперечень щодо винесення рішення про його звільнення (а.с.28-96, т.2).

Також як зазначав представник відповідача під час апеляційного розгляду, подання директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України про звільнення позивача було викладено в усній формі і оголошено на засіданні правління 14.12.2017. Вказані обставин спростовують доводи апеляційної скарги щодо порушення роботодавцем порядку звільнення позивача з посади. Крім того, з урахуванням положень ст.13 ЦПК України позивачем вимоги про звільнення з посади з підстав недотриманням роботодавцем п.7 ч.1 ст. 7 вказаного Закону до суду не заявилась, про що свідчить зміст позовної зави ОСОБА_1

21 грудня 2017 року директор виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України Баженков Є.В. видав наказ № 817 «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до якого ОСОБА_1 звільнено 31.12.2017 з посади заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України за власним бажанням на підставі ст.38 Кодексу Законів про Працю України, з яким позивач був ознайомлений 28 грудня 2017 року (а.с.4 т.1).

Отже роботодавцем було задоволено прохання працівника про звільнення у визначений ним строк. Докази звернення ОСОБА_1 до роботодавця із заявою про відкликання заяви про звільнення в матеріалах справи відсутні.

Підписавши заяву про звільнення за власним бажанням із визначенням дати розірвання трудового договору, позивач мав усвідомлювати наслідки вчинення таких дій.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року №9 роз`яснено, що у справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що заяву від 21 грудня 2017 року ОСОБА_1 написав під тиском посадових осіб відповідача, або його волевиявлення на момент написання такої заяви не відповідало внутрішній волі, або що він не усвідомлював значення своїх дій, позивач не надав.

Також позивачем не доведено, що завдання йому психологічного та морального тиску з метою схилити написати заяву про звільнення стало причинно-наслідковим зв`язком порушених проти нього кримінальних справ протягом 2015-2016 років. До правоохоронних органів із цього приводу позивач також не звертався.

Оскільки звільнення позивача проведено з дотриманням вимог трудового законодавства і умов укладеного між сторонами трудового договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що право позивача на працю відповідач не порушив, у зв`язку з чим правових підстав для поновлення його на роботі немає.

Крім того, посилання позивача на порушення районним судом під час розгляду справи норм процесуального права щодо витребування доказів є безпідставним виходячи з наступного.

Так в судовому засіданні 20 травня 2020 року було розглянуто клопотання представника позивача щодо витребування доказів. Судом було відмовлено у задоволенні клопотання про витребувану звукозапису засідання правління фонду від 14.12.2017 та зобов`язано представника відповідача надати для ознайомлення протокол засідання № 10 від 14.12.2017 та його стенограму (а.с.110 т.2). Вказана протокольна ухвала була виконана відповідачем і в судовому засіданні 19.10.2021 судом оглянуті вказані оригінали доказів, які були долучені до матеріалів справи (а.с.28-96 т.2), з якими також був ознайомлений представник позивача (а.с.173-175 т.3). Будь-яких зауважень з цього приводу матеріали справи не містять.

Разом з тим, суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову, в порушення вимог ст.4, 264, 265 ЦПК України, помилково вдався в обговорення пропуску позивачем строку позовної давності звернення до суду з вказаним позовом, не врахувавши при цьому, що відмовити у задоволенні позову через пропуск строку позовної давності можливо лише при обґрунтованості та доведеності позовних вимог, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Однак вказане порушення норм процесуального права не вплинуло на правильність винесеного рішення по суті спору.

Такими чином доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин у тому контексті, який на думку позивача свідчить про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 19 жовтня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 липня 2022 року.

Головуючий Судді