Справа № 132/3350/21
Провадження № 2/132/153/22
РІШЕННЯ

Іменем України

01.07.2022р. місто КАЛИНІВКА

Калинівський районний суд Вінницької області у складі: головуючого - судді СЄЛІНА Є.В., при секретарі судового засідання - ГОРДІЄНКО А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області цивільну справу №132/3350/21 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди заподіяної смертю фізичної особи,

ВСТАНОВИВ:

19.10.2021р. до Калинівського районного суду Вінницької області звернулася ОСОБА_1 із вказаним позовом, в якому просить стягнути з АТ «Українська залізниця» на її користь 300000,00грн. в якості відшкодування моральної шкоди. Дана позовна заява мотивована тим, що 22.11.2014 року на 1058км.пікет № 6 перегону ст.Калинівка-з.п.Сосонка, ПЗЗ, пасажирський потяг № 117 (локомотив ЧС4-091) сполученням «Київ-Чернівці» скоїв наїзд на громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від отриманих травм помер. 23.11.2014 року за фактом настання цієї події було внесено відомості до ЄРДР за №0000227, та розпочато досудове розслідування. Постановою слідчого СВ ЛВ на ст.Жмеринка Управління МВС України на Південно-Західній залізниці старшого лейтенанта міліції Плавуцької О.В. від 25.12.2014 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000227, було закрито. Відповідно до висновку експерта № 99 від 17.12.2014 року, під час проведення судово-медичної експертизи тіла ОСОБА_2 виявлена сполучна травма тіла, яка виникла від дії тупих твердих предметів за обставин залізничної травми - внаслідок травмування потягом. Між смертю ОСОБА_2 та описаною сполучною травмою тіла є прямий причинно-наслідковий зв`язок. Внаслідок смертельної ДТП, позивач втратила рідного сина та зазнала моральних страждань. Ця подія повністю зруйнувала її нормальне життя, викликала та продовжує й досі викликати глибокі душевні переживання та тривогу за долю інших синів. Вона була близькою із загиблим, оскільки вони мали стійкі сімейні зв`язки, проживали під одним дахом, постійно спілкувалися, разом святкували важливі події та релігійні свята. Загиблий не був одружений та не мав дітей, а тому вона, разом із вітчимом та братами, були його сім`єю, отримували він нього підтримку та допомогу. Враховуючи, що з віком у людини зменшується можливість самостійно забезпечувати своє життя та існування, з часом позивачу доведеться докладати все більше зусиль для їх організації. Втрата сина є передчасною, на момент смерті йому було лише 30 років, втративши якого, вона зазнала невиправних змін, оскільки не зможе мати онуків - дітей загиблого. Її попередній стан ніколи вже не може бути відновлений, оскільки смерть є невідворотною і непоправною та найтяжчою втратою матері. Емоції пов`язані зі смертю сина є особливими емоціями, які неможливо порівняти з будь-якими іншими стражданнями через їх глибину та тяжкість. Таким чином, страждання матері, пов`язані зі смертю сина, є не одномоментними, а триваючими. Встановити ціну людського життя неможливо, як і неможливо точно оцінити завдану їй моральну шкоду, оскільки будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. З урахуванням наведеного, позивач оцінює розмір грошового відшкодування завданої їй моральної шкоди у грошовому еквіваленті - 300000,00грн. Такий розмір вважає розумним та справедливим, який зможе хоча б частково допомогти в організації її життя після тяжкої втрати.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.10.2021 року, вказану позовну заяву передано на розгляд судді Сєліну Є.В., який своєю ухвалою від 22.10.2021 року, відкрив за ним провадження за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 16.12.2021 року, продовжено строк підготовчого провадження у даній справі, не більше ніж на тридцять днів з моменту винесення цієї ухвали.

У відзиві на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 18.01.2022 року, та зареєстрований в канцелярії за вх.№ 422/22, АТ «Українська залізниця» просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі. Дана позиції обґрунтована тим, що відповідно до постанови слідчого СВ ЛВ на ст.Жмеринка Управління МВС України на Південно-Західній залізниці старшого лейтенанта міліції Плавуцької О.В. від 25.12.2014 року, смерть ОСОБА_2 настала внаслідок нещасного випадку, у зв`язку з нехтуванням ним особистої безпеки, порушення п.п.2.2, 2.5, 2.10 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 22.11.2007 року №1059, вини сторонніх осіб та поїзної бригади в даному випадку не має. Нещасний випадок стався на залізничному перегоні, де немає облаштувань для організації переходу пішоходів через залізничні колії, тобто в місці, де виключена можливість періодичного перетинання залізничних колій будь-якими сторонніми особами або транспортом, та в якому поїзди рухаються із повною дозволеною швидкістю. Перебування на залізничній колії, є самостійною ініціативною дією самого потерпілого, який без очевидної причини, здійснивши певні зусилля, поза місцем для переходу через залізничну колію, де поїзди рухаючись із повною дозволеною швидкістю, знаючи про небезпеку, передбачаючи можливість нанесення собі шкоди поїздом, свідомо допускав це, і можливо, бажав її настання. Виходячи з цього, відповідальність за рішення опинитись у місці дії джерела підвищеної небезпеки, лежить виключно на потерпілому. Шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується, а якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено. Крім того, обставини зазначені в позові щодо того, що матір потерпілого із смертю сина втратила джерело допомоги та підтримки, не підтверджені належними доказами та спростовуються матеріалами справи, згідно яких ОСОБА_2 не мав постійного місця роботи, заробляв на своє прожиття тимчасовими заробітками.

На даний відзив, подано відповідь, що надійшла на адресу суду 24.01.2022 року та зареєстрована в канцелярії за вх.№ Еп-123/22-Вх., згідно якої представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Таргоній В.М. зазначає, що доводи відповідача з приводи вини потерпілого є непереконливими, оскільки умисел потерпілого на заподіяння собі шкоди (травми та/або смерті) не підтверджено жодними належними та допустимими доказами. Звернення позивача до суду із вказаним позовом з вимогою про відшкодування моральної шкоди через сім років, не може бути підставою для применшення її душевних страждань через загибель сина або для відмови суду у задоволенні позовних вимог. Посилання на недоведеність втрати матір`ю джерела допомоги та підтримки у зв`язку із загибеллю сина, безпідставне, оскільки можливість надання допомоги не заключається виключно у наявності постійної роботи, померлий міг допомагати по господарству, підтримувати матір морально.

04.02.2022 року на адресу суду надійшла заява АТ «Українська залізниця», яка зареєстрована в канцелярії за вх.№ 1098/22, згідно якої адвокат Чешковський В.А. просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову на підставі того, що останній заявлено до неналежного відповідача. Дана позиція мотивована тим, що АТ «Українська залізниця» було створене і зареєстроване 21.10.2015 року, а тому не може відповідати за події, які мали місце 22.11.2014 року, а тому є неналежним відповідачем.

У запереченні, що надійшло на адресу суду 15.02.2022 року та зареєстровано в канцелярії за вх.№ 1416/22, представник АТ «Українська залізниця» - адвокат Чешковський В.А. наголошує, що саме дії ОСОБА_2 , який продерся скрізь парослі в захисній лісосмузі, перестрибнув через дренажний канал, взійшов на півметровий щебеневий насип і добрався до залізничної колії в місці, де відсутні будь-які засоби для переходу пішоходів через цю колію, дають підстави вважати, що останній бажав заподіяти собі травми або смерть.

На підставі ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 15.02.2022 року, закрите підготовче провадження у даній цивільній справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

Позивач ОСОБА_3 та її представник - адвокат ТАРГОНІЙ В.М. в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, із клопотаннями та заявами щодо залишення позову без розгляду або закриття провадження у справі не звертались.

Відповідач - представник АТ «Українська залізниця» - адвокат ЧЕШКОВСЬКИЙ В.А. подав письмову заяву, в якій просить дану справу розглянути за його відсутності, заперечення проти позову підтримує, просить їх врахувати під час ухвалення рішення.

За наявності існуючих умов, передбачених в ч.2 ст.247 ЦПК України, які підтверджені наявними в справі доказами, суд ухвалив: провести розгляд справи без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін. Водночас, будь-яких нових доказів або обставин по справі останніми не надано, клопотань про їх витребування/долучення тощо не заявлено.

У протилежному випадку відкладення розгляду справи без відповідних об`єктивних підстав та пошуку реальних можливостей здійснювати правосуддя, може бути розцінено як самоусунення від виконання обов`язку по здійсненню розгляду справи.

Суд враховує, що відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.

Так, Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) 07.07.1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

З урахуванням завдань цивільного судочинства та розумних строків розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність сторін.

Суд, оцінюючи, належність, допустимість й достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, які містяться в матеріалах справи, приходить до наступних висновків.

Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом з матеріалів справи встановлено, що 22.11.2014 року о 23год.15хв. до чергової частини ЛВ на ст.Вінниця УМВС України на Південно-Західній залізниці по телефону від чергової по ст.Калинівка, ПЗЗ, ОСОБА_4 надійшло повідомлення про те, що о 22год.50хв. на 1058км. пікет № 6 перегону ст.Калинівка-з.п.Сосонка, ПЗЗ, пасажирським потягом № 117 сполученням «Київ-Чернівці», під керуванням машиніста ОСОБА_5 , травмовано невідомого чоловіка віком 30-35 років, який нехтуючи правилами особистої безпеки переходив залізничні колії.

За даним фактом, 23.11.2014 року внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000227, та розпочате досудове розслідування, в ході якого було допитано в якості свідка - машиніста пасажирського потягу № 117 сполученням «Київ-Чернівці» ОСОБА_5 , який показав, що 22.11.2014 року о 20год.04хв. він будучи машиністом пасажирського потягу № 117 сполученням «Київ-Чернівці», виїхав зі ст.Київ-Пасажирський, та під час слідування по перегону ст.Калинівка-Сальник близько 22год.47хв., на відстані близько 100-250м., помітив невідому особу без ознак життя, яка лежала на залізничній колії, по якій слідував потяг № 117 сполученням «Київ-Чернівці». Він відразу подав ряд гучних звукових сигналів, однак вказана особа не реагувала, у звязку із чим, було застосовано екстрене гальмування з подачею піску на колісні пари, однак наїзду попередити не вдалося. Після повної зупинки потягу помічник машиніста - ОСОБА_6 оглянув тіло травмованого, який не подавав ознак життя, та повернувшись до кабіни електровозу, повідомив про даний факт йому, після чого він повідомив чергового по ст.Калинівка, та рух потягу було продовжено згідно марпшруту. Будь-яких інших осіб поблизу місця події він не бачив. Аналогічні покази дав допитаний в якості свідка - помічник машиніста потягу № 117 сполученням «Київ-Чернівці» ОСОБА_6 .

Відповідно до висновку експерта № 99 від 17.12.2014 року, при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_2 виявлена сполучна травма тіла - відкрита черепно-мозкова травма (числені переломи кісток лицевого та мозкового черепа, руйнування речовини головного мозку, множинні садна та рани на голові); закритий скалковий перелом правої плечової кістки в середній третині зі зміщенням уламків; чисельні садна правої руки, лівої руки, лівої гомілки, спини, правої сідниці. Вказана сполучна травма тіла у ОСОБА_2 виникла від дії тупих твердих предметів, можливо, за обставин залізничної травми - внаслідок травмування потягом. Вказана сполучна травма тіла у ОСОБА_2 належить до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечна для життя в момент заподіяння. Смерть ОСОБА_2 настала від вищевказаної сполучної травми тіла. Між смертю та описаною вище сполучною травною тіла є прямий причинний зв`язок. При судово-токсикологічній експертизі крові та сечі від трупа ОСОБА_2 етилового спирту та його ізомерів не виявлено, що свідчить про його тверезий стан на час настання смерті.

Факт смерті ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Сальник Калинівського району Вінницької області підтверджується довідкою про смерть № 1817, виданою 24.11.2014 року Яришівською сільською радою Могилів-Подільського району Вінницької області, та свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 24.11.2014 року виконкомом Яришівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області.

Постановою слідчого СВ ЛВ на ст.Жмеринка Управління МВС України на Південно-Західній залізниці старшого лейтенанта міліції Плавуцької О.В. від 25.12.2014 року, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000227 від 22.11.2014 року, закрито у зв`язку з відсутністю складу злочинів, передбачених ст.ст.115-116, 118-121, ч.3 ст.276 КК України.

Згідно цієї постанови, смерть ОСОБА_2 настала внаслідок нещасного випадку, у зв`язку з нехтуванням особистої безпеки, порушень правил переходу залізничних колій та п.п.2.2, 2.5, 2.10 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 22.11.2007 року № 1059. Вини сторонніх осіб та поїзної бригади в даному випадку немає.

Відповідно до інформації, викладеної в довідці АТ «Українська залізниця» від 20.09.2021 року № ЦЦТех-08/311, локомотив ЧС4-091 перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Київ-Пасажирський» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця». ОСОБА_7 працює у виробничому підрозділі «Локомотивне депо Київ-Пасажирський» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніста електровоза з 2011 року по теперішній час.

Позивач по справі - ОСОБА_1 є матір`ю загиблого, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим повторно 01.06.2021 року Калинівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Хмільницькому районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький).

Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави.

На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну.

У пункті 5 частини 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року зазначено, що відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце у випадках, спеціально передбачених законодавством.

За змістом статті 1167 ЦК України, якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Відповідно до частини 2 статті 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно із частинами 1, 2, 5 статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням і зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Таким чином, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим) такої особи, а також особам, які проживали з нею однією сім`єю, особою, яка на відповідній правовій підставі володіє об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку незалежно від вини такої особи.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Відповідно до частини 1 статті 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25.11.2020 року у справі № 760/28302/18-ц (провадження № 61-12464св20), від 02.11.2020 року у справі №133/1238/17 (провадження № 61-19345св19), від 16.12.2020 року у справі № 161/3557/19.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина 1 статті 23 ЦК України).

Вимоги частини 2 статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із роз`ясненнями, наданими у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за №4 від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Моральна шкода, відповідно до частини 2 статті 23 ЦК України, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки (в тому числі якщо така шкода завдала смерть фізичної особи), завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується шкода, у тому числі якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 263 ЦК України, непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.

Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди; подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.

В той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого.

Подібні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах: від 05.06.2019 року у справі №466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15.08.2019 року у справі №756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02.10.2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11.12.2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18).

Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності, непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю, у зв`язку з чим сама по собі відсутність технічної можливості уникнути наїзду вказаним ознакам не відповідає, оскільки причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації.

При цьому, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина 2 статті 1193 ЦК України).

Згідно із частиною 3 статті 1193 ЦК України, вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу (витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо), у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Отже, суд може зменшити розмір шкоди на підставі частини 2 статті 1193 ЦК України в разі встановлення, що виникненню вказаної шкоди сприяла груба необережність потерпілого.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28.10.2020 року у справі № 445/370/19 (провадження № 61-10504св20).

Як встановлено судом, у спірному випадку дорожньо-транспортна пригода мала місце внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки та особистої необережності загиблого. Наявність умислу потерпілого або непереборної сили, жодними доказами не доведено.

У діях поїзної бригади пасажирського потягу № 117 сполученням «Київ-Чернівці», як осіб, які здійснюють діяльність пов`язану з джерелом підвищеної небезпеки, відсутній склад кримінального правопорушення, відтак вимоги правомірно пред`явлені позивачем до АТ «Українська залізниця», як власника джерела підвищеної небезпеки.

Шкода спричинена не з вини відповідача, а з необережності самого загиблого не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини, та може бути звільнений від такої відповідальності лише за спричинення шкоди за наслідками непоборної силі або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди, однак ці обставини судом не встановлено.

За таких обставин, вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що смерть сина позивача спричинена у зв`язку з його особистою необережністю, оскільки причиною його загибелі є порушення ним правил переходу залізничних колій та положень п.п.2.2, 2.5, 2.10 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 22.11.2007 року № 1059.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц міститься висновок про те, що «визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення».

З огляду на вищевикладене, дослідивши обставини справи та наявні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачу ОСОБА_1 завдана моральна шкода фактом загибелі сина ОСОБА_2 , що спричинило та буде спричиняти протягом усього її життя душевні страждання. Дана обставина істотно змінила життя, тягне за собою зараз та потягне у подальшому з віком додаткові зусилля з її боку на організацію свого життя та забезпечення матеріального становища. Відновити стан, що існував до смерті сину у її житті неможливо. За наслідками смерті сина, вона позбавлена матеріальної та моральної підтримки з боку померлого в майбутньому. Однак враховуючи, що смерть ОСОБА_2 настала внаслідок порушення ним правил переходу залізничних колій та вимог п.п.2.2, 2.5, 2.10 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, суд дійшов висновку, що стягненню підлягає сума у розмірі 100000,00грн., що буде розумним, справедливим і належним розміром морального відшкодування у спірних правовідносинах, а тому позов підлягає частковому задоволенню.

Посилання відповідача на те, що в матеріалах даної справи відсутні докази, які б підтверджували твердження позивача про істотні зміни у її житті внаслідок загибелі сина є безпідставними, оскільки сам факт загибелі сина для матері є моральним стражданням.

Доводи відповідача про те, що він є неналежним відповідачем у справі суд відхиляє, оскільки відповідно до пункту 6 статті 2 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та пункту 2 статуту ПАТ «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 року № 735, Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» є правонаступником усіх прав та обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту, та згідно довідки АТ «Українська залізниця» від 20.09.2021 року № ЦЦТех-08/311, локомотив ЧС4-091 перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Київ-Пасажирський» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця», а ОСОБА_7 працює у виробничому підрозділі «Локомотивне депо Київ-Пасажирський» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніста електровоза з 2011 року по теперішній час.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Згідно частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За підпунктом 5 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви про відшкодування моральної шкоди встановлена ставка судового збору на рівні 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки позивач ОСОБА_1 при подачі позову звільнена від сплати судового збору в силу п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а тому враховуючи часткове задоволення позовних вимог у розмірі 100000,00грн., такий збір у розмірі 2481,00грн. (1,5% х 100000,00грн.) слід стягнути із відповідача на користь держави.

Згідно частин 1-3, 5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Виходячи із викладеного, керуючись ст.ст. 223, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи - 100000грн.00коп.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 2481грн.00коп.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя