Дата документу 29.06.2022 Справа № 336/6110/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 336/6110/21 Головуючий у 1 інстанції: Дмитрюк О.В.
№ 22-ц/807/806/22 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Онищенко Е.А.

Секретар Ільїна Г.О.

розглянувши цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2021 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги,

ВСТАНОВИВ

В липні 2021 року Концерн «Міські теплові мережі» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що у період з 01.11.2014 р. по 01.07.2021 р. надав відповідачу послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , які відповідачем не сплачені на суму 38742,87 грн.

П.18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою КМУ № 630 від 21.07.2005 р. передбачено, що плата за надані послуги вноситься щомісячно.

Посилаючись на вищезазначене просило суд, стягнути з відповідача заборгованість за послуги з централізованого опалення і гарячого водопостачання в сумі 38742,87 грн. та судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в сумі 38742,87 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір в сумі 2270 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно з п. 2.2 статуту Концерну «Міські теплові мережі», затвердженого розпорядженням Запорізького міського голови від 08.04.2013 року № 99 р, предметом діяльності Концерну є виробництво теплової енергії; транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами; постачання теплової енергії для потреб населення для обігріву житла і побутових потреб, комунально-побутових потреб підприємств, бюджетних установ та організацій, інших категорій споживачів, її збут.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1). Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ч. 2). У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням (ч. 3).

Суд першої інстанції вважав встановленим, що позивач у період з 01.11.2014 р. по 01.07.2021 р. надав послуги відповідачу з централізованого опалення та гарячого водопостачання у приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , які не сплачені на суму 38742,87 грн.

Єдиним доказом, який підтверджував такі посилання позивача був наданий позивачем розрахунок заборгованості з 01.11.2014 р. по 01.07.2021 р.,

Судова колегія вважає що рішення суду про стягнення з відповідача заборгованості ґрунтується на припущеннях, позаяк зазначений розрахунок не був предметом прервірки, відповідач не мав можливості оспорити його.

Так, справа розглядалася без виклику сторін, , хоча нарахована позивачем сума заборгованості охоплювала період, який визначений із значним пропуском строку позовної давності та будь-яких обґрунтувань позивача щодо цього.

З ухвали про відкриття провадження в справі вбачається, що суд запропонував сторонам обмінятися відзивами, проте на час розгляду справи не мав у своєму розпорядженні жодних відомостей про отримання відповідачем будь-яких документів, які мають відношення у справі.

Немає і жодних відомостей щодо надсилання їх відповідачеві (копії ухвали про відкриття провадження, позову тощо).

За таких обставин не можна вважати, що судом повнота всебічно з/ясовані обставини справи.

Разом з тим, до апеляційної скарги відповідач подав заяву про застосування стооку позовної давності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття "позовна" має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії "право на позов у матеріальному сенсі" (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.

Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

З матеріалів справи вбачається, що заборгованість позивачем розрахована з листопада 2014 року, проте до суду він звернувся лише 30 липня 2021 року, чим не лише порушив строк позовної давності, а й сприяв збільшенню заборгованості.

Судова колегія позбавлена можливості зменшити розмір стягнення в межах строку позовної давності з огляду на зазначені в апеляційній скарзі обставини, які були приховані позивачем при заявленні позову.

Так, апелянт надав довідку про те, що йому тривалий час нараховувалися субсидії, які перераховані на оплату комунальних послуг, проте зазначені су3ми не були враховані при здійсненні розрахунку.

Також апелянтом надано акт складений представником концерну МТМ 31 05 2019 року про від`єднання від мережі теплопостачання, який не був врахований при наданні позивачем розрахунків.

На апеляційний розгляд представник поповича не з`явився, хоча своєчасно отримав виклик до суду , про що в справі є відповідне рекомендоване поштове повідомлення.

За таких обставин судова колегія позбавлена можливості зробити висновок про законність та обґрунтованість заявлених позовних вимог, а відтак оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2021 року по цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 4 липня 2022 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко