Справа № 438/588/21
Номер провадження 2/438/55/2022
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 червня 2022 року Бориславський міський суд Львівської області у складі:

головуючого судді Слиша А.Т.,

при секретарі Гадубяк О.В.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача Головей М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бориславі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, товариства з додатковою відповідальністю «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» про визнання протиправною бездіяльності роботодавця, зобов`язання вчинити дії, стягнення матеріального забезпечення у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи, -

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просить:

1) визнати протиправною бездіяльність товариства з додатковою відповідальністю «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» за порушення законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування;

2) зобов`язати товариство з додатковою відповідальністю «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» подати Трускавецькому відділенню Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області виправлену довідку-розрахунок № 000693 від 01 квітня 2019 року для фінансування позивачу матеріального забезпечення у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за листком непрацездатності серії АДО № 985113, виданим Комунальним некомерційним підприємством «Центральна міська лікарня м.Борислава» Бориславської міської ради 18 лютого 2019 року;

3) зобов`язати Трускавецьке відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області перерахувати товариству з додатковою відповідальністю «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» матеріальне забезпечення (допомогу по тимчасовій непрацездатності), що належить позивачу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за листком непрацездатності серії АДО № 985113, виданим Комунальним некомерційним підприємством «Центральна міська лікарня м.Борислава» Бориславської міської ради 18 лютого 2019 року;

4) зобов`язати товариство з додатковою відповідальністю «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» виплатити ОСОБА_1 матеріальне забезпечення (допомогу по тимчасовій непрацездатності), що належить йому у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за листком непрацездатності серії АДО № 985113, виданим Комунальним некомерційним підприємством «Центральна міська лікарня м.Борислава» Бориславської міської ради 18 лютого 2019 року, в розмірі 4965,12 грн;

5) стягнути з товариства з додатковою відповідальністю «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» в користь ОСОБА_1 компенсацію за весь час затримки виплати повного розрахунку при звільненні з роботи, починаючи з 20 березня 2019 року по день фактичного проведення повного розрахунку по 912,20 грн за один робочий день, що станом на 31 березня 2021 року становить 464309,80 грн. Допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати середньомісячного заробітку в розмірі посадового окладу 18700 гривень 00 копійок.

У обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що він з серпня 1983 року працював на Бориславському експериментальному ливарно-механічному заводі, який неодноразово змінював організаційно-правову форму. По 20 березня 2019 року позивач працював у відповідача-2 - в товаристві з додатковою відповідальністю «Бориславський експериментальний ливарно- механічний завод» (до перетворення у березні 2012 року - відкрите акціонерне товариство «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» (ВАТ «БЕЛМЗ»)) (надалі - відповідач-2, роботодавець, ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод»), звідки звільнився за власним бажанням згідно статті 38 Кодексу законів про працю України на підставі наказу № 11-к від 20 березня 2019 року, про що в трудовій книжці зроблено відповідний запис за № 33.

Істотне значення в даному спорі має той факт, що в період з 18 лютого 2019 року по 07 березня 2019 року позивач перебував у стані тимчасової непрацездатності, що підтверджується листком непрацездатності серії АДО № 985113, виданим Комунальним некомерційним підприємством «Центральна міська лікарня м.Борислава» Бориславської міської ради 18 лютого 2019 року, який позивачем передано роботодавцеві в перший день виходу на роботу після хвороби -11 березня 2019 року (згідно запису у листку непрацездатності «стати до роботи з восьмого березня» - святковий день, п`ятниця, перший робочий день після якого - 11 березня 2019 року, понеділок).

При звільненні позивачеві було нараховано до виплати 29255,57 гривень. Про нараховані суми, належні при звільненні, роботодавець в порушення вимог частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України позивача письмово перед виплатою зазначеної суми не повідомив. ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» не провело з позивачем розрахунку ані в день звільнення, ані на його вимогу (за березень 2019 року виплатили 6000,00 гривень), у зв`язку з чим за його заявою Бориславським міським судом в цивільній справі № 438/1527/19 13 січня 2020 року було видано судовий наказ про стягнення з боржника - товариства з додатковою відповідальністю «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» - в користь позивача 18290,45 гривень нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Судовий наказ пред`явлено до примусового виконання Бориславському відділу ДВС, який виконав його лише наприкінці 2020 року. Після того, як позивач через виконавчу службу отримав від відповідача-2 заборгованість по заробітній платі, яка підлягала виплаті при звільненні, позивач, провівши власний розрахунок, прийшов до переконання, що завод при звільненні провів з ним не повний розрахунок, не доплативши близько 5000 гривень за листком непрацездатності.

Не домігшись від роботодавця надання письмового розрахунку, позивач у грудні 2020 року звернувся до ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» із письмовою заявою про надання довідки про суму заборгованості підприємства за листками непрацездатності за 2019 рік, зокрема за рахунок коштів ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» та Фонду соціального страхування. Своїм листом вих.№ 18-2/4 від 27 січня 2021 року відповідач-2 повідомив, що підприємство не має заборгованості перед позивачем ні за листками непрацездатності, ні по заробітній платі.

Позаяк на неодноразові усні та письмове звернення ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» так і не надало позивачу довідку про розрахунок нарахування коштів при звільненні з роботи, позивач 19 лютого 2021 року звернувся до Трускавецького відділення управління Фонду соціального страхування (надалі - відповідач-1, Фонд соціального страхування України, Фонд) із заявою, в якій просив відповідача-1 повідомити позивачеві про наявність (відсутність) заборгованості Фонду перед ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» щодо виплати позивачу сум відшкодування за період тимчасової непрацездатності із зазначенням: 1) реквізитів листка (листків) непрацездатності, зареєстрованих підприємством у Фонді, 2) періоду непрацездатності (кількість календарних днів), за який підлягає виплата за рахунок коштів Фонду, 3)розрахунку суми, що підлягає виплаті за рахунок коштів Фонду, 4) причин невиплати.

З відповіді на заяву позивача (вих.№ 29.01-13/149 від 04 березня 2021 року) Трускавецького відділення управління Фонду соціального страхування України у Львівській області вбачається, що 01 квітня 2019 року підприємством ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» подано електронну заяву- розрахунок № 000693 для фінансування матеріального забезпечення застрахованим особам, в тому числі і позивачу. Спеціалістами Трускавецького відділення Фонду було проведено перевірку, виявлено розбіжності у нарахуванні допомог по тимчасовій непрацездатності, заява- розрахунок 04 квітня 2019 року повернута страхувальнику на доопрацювання та в подальшому до Трускавецького відділення Фонду не надходила.

24 лютого 2021 року позивач надіслав рекомендованим листом з повідомленням про вручення роботодавцеві-відповідачу-2 заяву аналогічного поданій відповідачу-1 змісту. 27 березня 2021 року позивачем отримано відповідь (вих.№ 18-2/15 від 22 березня 2021 року), в якій ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» повідомивє, що допомога по тимчасовій непрацездатності згідно листка непрацездатності від 18 лютого 2019 року за рахунок коштів Фонду соціального страхування України йому нарахована в розмірі 4965,12 гривень, які не належать до коштів підприємства (зобов`язань перед працівником). У цьому ж листі роботодавець звернув увагу на те, що Фонд соціального страхування України перераховує кошти для виплати позивачу допомоги на рахунок роботодавця, який, у свою чергу, здійснює виплати своїм працівникам. Кошти на виплату допомоги по тимчасовій непрацездатності згідно розрахунку до листка непрацездатності серія АДО № 985113 від 18 лютого 2019 року на рахунок підприємства не поступали.

Проте, як вбачається з листа відповідача-1 вих.№ 29.01-13/149 від 04 березня 2021 року причиною невиплати є порушення зі сторони роботодавця, який в даних правовідносинах виступає страхувальником і повинен був усунути виявлені Фондом соціального страхування України недоліки та подати на розгляд Фонду уточнену (з виправленими помилками) довідку-розрахунок № 000693 від 01 квітня 2019 року, що ним не зроблено, починаючи з 04 квітня 2019 року (дата повернення Фондом заяви-розрахунку на доопрацювання) і до цього часу, що фактично і послугувало підставою для звернення до суду із цим позовом.

Роботодавець так і не провів з позивачем повного розрахунку сум, які підлягали виплаті при звільненні, що, на його переконання, дає йому право на стягнення з ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» середнього заробітку за час затримки розрахунку в порядку статті 117 Кодексу законів про працю України, приймаючи до уваги також і той факт, що порушення його трудових прав триває, роботодавець як страхувальник впродовж двох років не вжив жодних заходів до врегулювання своїх зобов`язань перед Фондом і позивачем як працівником (застрахованою особою), відтак його права підлягають захисту шляхом ухвалення рішення суду.

Як на правове обґрунтування позовних вимог позивач послався на ст.94, ч.1 ст.116, ст.117 КЗпП України, висновок Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 06 грудня 2017 року в справі № 212/5615/15-ц, ст. 1, ст.2 Закону України «Про оплату праці», абз. 5 ст. 5, ст.29 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Присуджена судовим наказом від 13 січня 2020 року до виплати сума заборгованості по заробітній платі у розмірі 18290,45 грн позивачу виплачена в грудні 2020 року, виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності в розмірі 4965,12 грн з вини ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» внаслідок його бездіяльності до цього часу не здійснена, а відтак роботодавець повинен нести відповідальність, встановлену статтею 117 КЗпП України, у вигляді виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

Правові підстави для стягнення середньої заробітної плати за період, починаючи від дня звільнення 20 березня 2021 року і по день фактичного виконання рішення суду, наявні та передбачені статтею 117 КЗпП України. Таким чином, роботодавець повинен компенсувати звільненому працівнику, з яким не було проведено розрахунок по виплаті заробітної плати у день звільнення, середній заробіток за період прострочки по день виплати.

Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Оскільки жодних письмових довідок, що стосуються сум нарахувань та належних до виплати, ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» позивачу не надало, розрахунок розміру компенсації ним проведено, виходячи із розміру посадового окладу -18700 гривень.

Розмір компенсації за час затримки розрахунку при звільненні з роботи, починаючи з 20 березня 2019 року по 22 червня 2022 року з розрахунку розмір середньоденного заробітку становить 848,50 гривень на кількість днів прострочення 832 у розмірі 705 952 гривень 00 копійок.

Щодо дотримання порядку призначення та виплати матеріального забезпечення (допомоги) у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності. Позивач є застрахованою особою, яка має право на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та відповідні виплати, що підтверджується Свідоцтвом про загальнообов`язкове державне соціальне страхування № . У відповідності до пункту 10 частини першої статті 1 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІУ«Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (надалі - Закон № 1105) страховим випадком за соціальним страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності - подія, з настанням якої виникає право застрахованої особи, членів її сім`ї або іншої особи на отримання відповідно до цього Закону матеріального забезпечення або соціальних послуг. Частиною першою статті 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV передбачено, що підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності. У відповідності до пункту 2 Порядку фінансування страхувальників для надання матеріального забезпечення застрахованим особам у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та окремих виплат потерпілим на виробництві за рахунок коштів Фонду соціального страхування України, затвердженого постановою Правління Фонду соціального страхування України від 19 липня 2018 року № 12(надалі - Порядок фінансування страхувальників) у разі настання у застрахованої особи страхового випадку, пов`язаного з тимчасовою втратою працездатності, комісія (уповноважений) із соціального страхування підприємства, з урахуванням вимог Положення про комісію (уповноваженого) із страхування з тимчасової втрати працездатності, на підставі поданих документів, передбачених статтею 31 Закону № 1105, приймає рішення про призначення матеріального забезпечення застрахованій особі. На підставі рішення комісії (уповноваженого) із соціального страхування підприємства про призначення матеріального забезпечення (далі - комісія) страхувальник нараховує суми матеріального забезпечення та оформлює заяву-розрахунок, яка повинна бути передана до робочих органів виконавчої дирекції Фонду не пізніше 5 робочих днів з дати прийняття комісією такого рішення.

Як вбачається з листа Фонду вих.№ 29.01-13/149 від 04 березня 2021 року, заява- розрахунок № 000693 була подана роботодавцем-страхувальником (відповідачем-2) до Фонду 01 квітня 2019 року.

Згідно вимог абзацу 3 пункту 8 Порядку фінансування страхувальників у разі виявлення помилок та/або недостовірних відомостей заява-розрахунок повертається страхувальнику з відповідними рекомендаціями щодо їх усунення.

Згідно відомостей, наданих Фондом (див. лист вих.№ 29.01-13/149 від 04 березня 2021 року) заява-розрахунок № 000693 від 01 квітня 2019 року була повернута Фондом страхувальнику - ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод»- 04 квітня 2019 року на доопрацювання. При цьому останній згідно даних Фонду, помилки не виправив, заяву-розрахунок для здійснення виплати матеріального забезпечення у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю повторно з невідомих причин не подав, чим спричинив триваюче порушення проведення виплати позивачу всіх належних сум при звільненні з роботи.

Ухвалою судді від 23 квітня 2021 року позовну заяву залишено без руху. У строк, визначений вказаною ухвалою, позивач усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою судді від 11 травня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі та визначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

28.05.2021 на адресу суду надійшов відзив товариства з додатковою відповідальністю «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог ОСОБА_1 , вважає позовні вимоги необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню. Вважає, що ОСОБА_1 пропустив строк пред`явлення позову до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зокрема, ОСОБА_1 , будучи звільненим з роботи 20 березня 2019 року, отримавши довідку про заборговані виплати на день звільнення 20 грудня 2019 року, судовий наказ від 13 січня 2020 року, повний розрахунок заборгованих виплат через Бориславський міський відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) 22 грудня 2020 року, звернувся з позовом в суд про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи 13 квітня 2021 року. Крім цього, ОСОБА_1 , як керівнику підприємства з питань виробництва, був відомий фінансовий стан підприємства, наявність заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, заборгованості з виплати заробітної плати, заборгованості по оплаті за послуги газопостачання та електроенергії тощо. У зв`язку з недостатністю обігових коштів та важким фінансовий станом товариства виникла заборгованість зі сплати податків та обов`язкових платежів, а також і заробітної плати. Крім цього, п розрахунок по заборгованій заробітній платі з ОСОБА_4 проведено Бориславським міським відділом державної виконавчої служби 22 груд 2020 року, відтак не зрозуміло в зв`язку з чим ОСОБА_1 термін затримки виплати нарахованої та не виплаченої заробітної плати розраховує станом на 31 березня 2021 року. До звернення 13 квітня 2021 року з даним позовом в суд ОСОБА_1 не звертався до керівництва Товариства з питань виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, ОСОБА_1 неправильно розрахована середня заробітна плата за затримки розрахунку при звільненні. Крім цього, ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод`направляло Трускавецькому відділенню Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області розрахунок для фінансування матеріального забезпечення застрахованим особам, в т.ч. і ОСОБА_1 . Проте, такі поверталися для доопрацювання. 19.05.2021 розрахунок оплати листків непрацездатності, в т.ч. і ОСОБА_1 в електронному режимі направлено Трускавецькому відділеним Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України.

03 червня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, у якому відповідач заперечує проти позовних вимог ОСОБА_1 , вважає позовні вимоги необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню. Зазначено, що ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» подало 01.04.2019 Трускавецькому відділенню Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області електронну заяву-розрахунок №000693 для фінансування матеріального забезпечення застрахованим особам підприємства, в тому числі і для фінансування допомоги по тимчасовій непрацездатності позивачу. У зв`язку з помилками у вказаному розрахунку, 04.04.2019 його повернуто до ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» для доопрацювання, проте у подальшому виправленого розрахунку не надходило. Тому у Трускавецького відділення Фонду немає підстав для фінансування даної допомоги по тимчасовій непрацездатності.

11 червня 2021 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач ОСОБА_1 спростовує твердження відповідача ТДВ «БЕЛМЗ» про пропуск позовної давності, оскільки ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» все ще залишається боржником перед позивачем через невиплату розрахунку при звільненні у повному обсязі. Довідавшись у березні 2021 року про бездіяльність ТДВ «БЕЛМЗ», яка призвела до невиплати компенсації заробітної плати за період тимчасової непрацездатності, позивач у квітні 2021 року звернувся до суду з даним позовом, тобто з дотриманням позовної давності. Крім цього, ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» не надав жодних доказів щодо незадовільного фінансового стану підприємства. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Ухвалою суду від 30 червня 2021 року позовну заяву залишено без руху. У строк, визначений вказаною ухвалою, позивач усунув недоліки позовної заяви, відтак ухвалою судді від 06 липня 2021 року розгляд справи призначено на 17 серпня 2021 року.

Ухвалою від 16 липня 2021 року задоволено клопотання представника відповідача ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» та здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін даної цивільної справи - в розгляд справи за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 17 серпня 2021 року.

Ухвалою від 17 серпня 2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 07 жовтня 2021 року.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позов підтримали, дали пояснення, аналогічні змісту позовної заяви та відповіді на відзив.

Представник відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області Кошевий А.Л. у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, дав пояснення, аналогічні змісту відзиву на позовну заяву.

Представника відповідача товариства з додатковою відповідальністю «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» Головей М.М. у судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог, дала пояснення, аналогічні змісту відзиву на позовну заяву.

Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст.ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Відповідно до ст. 9 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою 04 лютого 1994 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцю.

Судом встановлено, відповідно до записів трудової книжки (а.с.44-45), позивач ОСОБА_1 з 23 серпня 1983 року працював на Бориславському експериментальному ливарно-механічному заводі, який неодноразово змінював організаційно-правову форму. По 20 березня 2019 року позивач працював у відповідача - в товаристві з додатковою відповідальністю «Бориславський експериментальний ливарно- механічний завод» (до перетворення у березні 2012 року - відкрите акціонерне товариство «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» (ВАТ «БЕЛМЗ»)), звідки звільнився за власним бажанням згідно статті 38 Кодексу законів про працю України на підставі наказу № 11-к від 20 березня 2019 року, про що в трудовій книжці зроблено відповідний запис за № 33.

При звільненні позивачеві було нараховано до виплати 29255,57 гривень.

Відповідач ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» не провело з позивачем розрахунку в день звільнення та на його вимогу (за березень 2019 року виплатили 6000,00 гривень), у зв`язку з чим за заявою ОСОБА_1 . Бориславським міським судом в цивільній справі № 438/1527/19 13 січня 2020 року видано судовий наказ про стягнення з боржника - товариства з додатковою відповідальністю «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» - в користь позивача 18290,45 гривень нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Вказаний судовий наказ пред`явлено до примусового виконання Бориславському відділу ДВС, ВП №61578249. Судовий наказ виконано у грудні 2020 року, про що складено постанову про закінчення виконавчого провадження від 31 грудня 2020 року.

Разом з тим, судом встановлено, що позивач з 18 лютого 2019 року по 07 березня 2019 року перебував у стані тимчасової непрацездатності, що підтверджується копією листка непрацездатності серії АДО № 985113, виданим Комунальним некомерційним підприємством «Центральна міська лікарня м.Борислава» Бориславської міської ради 18 лютого 2019 року (а.с.46). Згідно запису у листку непрацездатності «стати до роботи з восьмого березня».

Відповідачем ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» було прийнято до виплати вищезазначений листок непрацездатності позивача з 18 лютого 2019 року по 07 березня 2019 серія АДО №985113 та нараховано допомогу по тимчасовій непрацездатності 5-ти днів непрацездатності за рахунок відповідача ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» в розмірі 1909 гривень 66 копійок.

Позивач вважає, що з вини відповідачів не отримав у день його звільнення відповідної допомоги по тимчасовій непрацездатності в розмірі 4965 гривень 12 копійок, відповідно просить стягнути з відповідача ТДВ «БЕЛМЗ» компенсацію за весь час затримки виплати повного розрахунку при звільненні з роботи, починаючи з 20 березня 2019 року по 22 червня 2022 року з розрахунку розмір середньоденного заробітку становить 848,50 гривень на кількість днів прострочення 832 у розмірі 705 952 гривень 00 копійок.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України від 23 вересня 1999 року №1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон) Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом.

Згідно зі ст. 19 Закону право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законом.

Допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї одного з страхових випадків, передбачених законом.

Частиною 2 стаття 22 Закону встановлено, що допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Питання оплати тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми регулюється також Порядком призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженим Постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 27 квітня 2007 року № 24, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 22 червня 2007 року № 715/13982 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 1.2 Порядку у разі настання страхового випадку управління Фонду (далі - Фонд) в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, відділення виконавчої дирекції Фонду в районах та містах обласного значення (далі - робочі органи виконавчої дирекції Фонду) зобов`язані своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які мають на це право, зокрема, допомогу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Згідно з п. 1.8 Порядку, доставка і переказ сум, що виплачуються потерпілим та особам, які мають на це право, проводяться за рахунок Фонду. Ці суми перераховуються на їх особові рахунки в банку або поштовими переказами.

Пунктом 2.1 Порядку передбачено, що підставою для оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця та надання допомоги, пов`язаної з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням, є виданий в порядку, передбаченому Інструкцією про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я від 13 листопада 2001 року № 455, зареєстрованою в Мін`юсті 04 грудня 2001 року за № 1005/6196, листок непрацездатності та наявність акта про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, за формою Н-1 або акта розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року № 1232 «Деякі питання розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві» (далі - постанова КМУ № 1232).

Відповідно, обов`язок з оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця, і такі кошти відносяться до виплат працівнику при звільненні, у разі несплати яких настає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.

Зазначена допомога по тимчасовій непрацездатності перших п`яти днів тимчасової непрацездатності в розмірі 1909 гривень 66 копійок отримана позивачем відповідно до судового наказу Бориславського міського суду в цивільній справі № 438/1527/19 від 13 січня 2020 року про стягнення з боржника - ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» в користь позивача 18290,45 гривень нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Вказаний судовий наказ виконано у грудні 2020 року, про що складено постанову про закінчення виконавчого провадження від 31 грудня 2020 року.

Відповідно, починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності, допомога по тимчасовій непрацездатності у розмірі 4965 гривень 12 копійок повинна була бути профінансованою страхувальнику-роботодавцю, зокрема відповідачу ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» для надання матеріального забезпечення найманому працівнику Фондом соціального страхування України в порядку, встановленому правлінням Фонду відповідно до ст. 34 Закону. Підставою для фінансування страхувальників робочими органами Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами. Робочі органи Фонду здійснюють фінансування страхувальників-роботодавців протягом десяти робочих днів після надходження заяви.

Судом встановлено, що 01 квітня 2019 року відповідачем ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» подано електронну заяву- розрахунок № 000693 для фінансування матеріального забезпечення застрахованим особам, в тому числі і позивачу ОСОБА_5 . Спеціалістами Трускавецького відділення Фонду було проведено перевірку, виявлено розбіжності у нарахуванні допомоги по тимчасовій непрацездатності, заява-розрахунок 04 квітня 2019 року повернута страхувальнику на доопрацювання відповідно до абз. 3 п.8 Порядку, відповідно якого, що у разі виявлення помилок та/або недостовірних відомостей заява-розрахунок повертається страхувальнику з відповідними рекомендаціями щодо їх усунення. Після усунення недоліків страхувальником у заяві-розрахунку, відділення Фонду її приймає, опрацьовує та здійснює фінансування сум, зазначених у заяві-розрахунку.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні робітника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 2 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати, до якої відноситься основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 виходить з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу законів про працю України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону, зокрема, щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника.

Зазначене дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 Кодексу і статті 1 Закону, та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону.

Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому, право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Допомога з тимчасової непрацездатності як раз і є однією з державних гарантій, яка включає право на забезпечення у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( рішення від 21 лютого 1975 року у справі « Голдер проти Сполученого Королівства » ( Colder v. the United Kingdom ), п. п. 28 - 36. Series A № 18 ). Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення «спору судом».

Відповідно до вимог ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Так у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Водночас, у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Також згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Позивач, звертаючись за захистом своїх порушених прав, посилається на те, що йому було безпідставно відмовлено у виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності в розмірі 4965 гривень 12 копійок згідно листка непрацездатності серії АДО № 985113 (починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності), суд вважає за необхідне для захисту порушеного права позивача слід визнати протиправною бездіяльність ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» за порушення законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування та стягнути з останнього на користь ОСОБА_1 заборгованість по оплаті лікарняних (оплаті тимчасової непрацездатності) в сумі 4 965,12 гривень (чотири тисячі дев`ятсот шістдесят п`ять гривень 12 копійок), оскільки згідно зі ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган (роботодавець) зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку й провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП.

Щодо вимог позивача про зобов`язання ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» подати Трускавецькому відділенню Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області виправлену довідку-розрахунок № 000693 від 01 квітня 2019 року для фінансування позивачу матеріального забезпечення у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за листком непрацездатності серії АДО № 985113, виданим Комунальним некомерційним підприємством «Центральна міська лікарня м.Борислава» Бориславської міської ради 18 лютого 2019 року; зобов`язання Трускавецьке відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області перерахувати ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» матеріальне забезпечення (допомогу по тимчасовій непрацездатності), що належить позивачу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за листком непрацездатності серії АДО № 985113, виданим Комунальним некомерційним підприємством «Центральна міська лікарня м.Борислава» Бориславської міської ради 18 лютого 2019 року суд дійшов такого висновку.

Відповідно вимог ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Предметом спору в цій справі є фактично стягнення невиплаченої належної позивачу заробітної плати, зокрема виплат, на отримання яких працівник має право відповідно до державних гарантій.

З огляду на ту обставину, що сама по собі процедура відхилення (не прийняття) заяви-розрахунку роботодавця щодо фінансування для надання матеріального забезпечення застрахованим особам по тимчасовій непрацездатності чи нарахування Фондом соціального страхування України роботодавцю відповідного забезпечення не передбачене відповідною нормою, зокрема, Законом України від 23 вересня 1999 року №1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», суд не вбачає підстав для задоволення вищезазначених вимог позивача, оскільки обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом.

Щодо позовних вимог про стягнення компенсації за весь час затримки виплати повного розрахунку при звільненні з роботи, починаючи з 20 березня 2019 року по 22 червня 2022 року у розмірі 705 952 гривень 00 копійок суд дійшов наступного висновку.

Як встановлено судом, при звільненні позивачеві було нараховано до виплати 29255,57 гривень.

Відповідач ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» не провело з позивачем розрахунку в день звільнення, та на його вимогу (за березень 2019 року виплатили 6000,00 гривень), у зв`язку з чим за заявою ОСОБА_1 . Бориславським міським судом в цивільній справі № 438/1527/19 13 січня 2020 року видано судовий наказ про стягнення з боржника - товариства з додатковою відповідальністю «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» в користь позивача 18290,45 гривень нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Вказаний судовий наказ пред`явлено до примусового виконання Бориславському відділу ДВС, ВП №61578249. Судовий наказ виконано в грудні 2020 року, про що складено постанову про закінчення виконавчого провадження від 31 грудня 2020 року.

Тобто судом встановлено та не спростовується представником відповідача ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод», що розрахунок з позивачем у день звільнення (20 березня 2019 року) проведений не був.

Фактично остаточний розрахунок було здійснено у грудні 2020 року.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, за змістом даної норми закону всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Згідно з абз. 5, 6 п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП.

У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необгрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав.

Як убачається з матеріалів справи та не спростовується сторонами розрахунок з позивачем був проведений у грудні 2020 року.

До суду позивач звернувся 17 лютого 2021 року, тобто з пропуском встановленого ст.233 КЗпП України тримісячного строку.

З урахуванням викладеного підстави для задоволення вимог позивача відсутні.

Суд не приймає до уваги приведені позивачем обґрунтування в частині характеру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та строків звернення до суду за їх стягненням, виходячи з наступного.

Згідно з ч.ч.1,2,4 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати в справі № 755/12623/19 від 08 лютого 2022 року середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

На вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Цей висновок щодо правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передбаченого статтею 117 КЗпП України, узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові № 910/4518/16 від 30 січня 2019 року.

Таким чином, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не є складовою заробітної плати, є фінансовою санкцією відносно роботодавця, а тому норма ч.2 ст.233 КЗпП України в даному випадку застосовуватися не може.

На підставі приписів ст.141 ЦПК України з відповідача ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» на користь позивача слід стягнути 908 гривень 00 копійок судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 11, 12, 13, 81, 133, 141, 247, 259, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, товариства з додатковою відповідальністю «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» про визнання протиправною бездіяльності роботодавця, зобов`язання вчинити дії, стягнення матеріального забезпечення у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи задовольнити частково.

Стягнути з товариства з додатковою відповідальністю «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» на користь ОСОБА_1 заборгованість по оплаті лікарняних (оплаті тимчасової непрацездатності) в сумі 4 965,12 гривень (чотири тисячі дев`ятсот шістдесят п`ять гривень 12 копійок).

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з товариства з додатковою відповідальністю «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» в дохід держави судові витрати, що складаються із 908 гривень 00 копійок судового збору.

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 41322361, місцезнаходження: 79041, м.Львів, вул.Героїв ОУН УПА,73, корп.8, 5-й поверх.

Відповідач: товариство з додатковою відповідальністю «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод», ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 00136863, місцезнаходження: 82300, Львівська область, Дрогобицький район, м.Борислав, провул.Губицький, 1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 01 липня 2022 року.

Головуючий суддя А.Т.Слиш