ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4256/22 Справа № 362/4683/21 Суддя у 1-й інстанції - Битяк І.Г. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2022 року

по цивільній справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2021 року Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі МТСБУ) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою.

Позовна заява мотивована тим, що 02 липня 2018 року о 10:00 год. сталася дорожньо-транспортна пригода, а саме ОСОБА_1 на автодорозі М-18 Харків-Сімферополь на 310 км+800 м при повороті на с. Веселянка Запорізького району, керуючи автомобілем марки Renault Logan 90L, державний номер НОМЕР_1 , не врахував дорожню обстановку, не витримав безпечну дистанцію, внаслідок чого допустив наїзд на автомобіль марки Toyota Venza, державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , який стояв на проїзній частині і готувався виконати маневр ліворуч. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження.

Відповідно до постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2018 року відповідач визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. На момент настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована.

25 липня 2018 року про настання дорожньо-транспортної пригоди потерпіла особа повідомила позивача та надала усі необхідні документи, передбачені статтею 35 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

З метою отримання відшкодування (регламентної виплати) ОСОБА_2 , як потерпілий у дорожньо-транспортній пригоді, 11 жовтня 2018 року звернувся до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування, надавши при цьому всі необхідні документи.

Згідно звіту № 097/18 від 18 серпня 2018 року, розрахунку розміру регламентної виплати, яка належить власнику колісного транспортного засобу марки Toyota Venza, державний номер НОМЕР_2 від 05 грудня 2018 року та довідки № 1 від 06 грудня 2018 року про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, сума регламентної виплати складає 58 456,09 грн. (без урахування ПДВ).

Згідно наказу № 11898 від 21 грудня 2018 року та платіжного дорученням № 1014998 від 21 грудня 2018 року МТСБУ була перерахована ОСОБА_2 виплата в сумі 58 456,09 грн.

Також, позивач поніс витрати за послуги аварійного комісара в сумі 809,00 грн., що підтверджується рахунком на оплату № 2123 від 27 серпня 2018 року та актом надання послуг № 2123 від 27 серпня 2018 року, які були сплачені позивачем 10 вересня 2018 року Товариству з обмеженою відповідальністю СОС Сервіс Україна.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь понесені витрати у зв`язку із регламентною виплатою в розмірі 58 456,09 грн. та 809,00 грн. за послуги аварійного комісара, а також судові витрати по справі.

Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь МТСБУ завдану шкоду в порядку регресу в розмірі 58 456,09 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, адресованого позивачу.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2018 року ОСОБА_1 визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КупАП, оскільки він 02 липня 2018 року о 10:00 год. на автодорозі М-18 Харків-Сімферополь на 310 км+800 м при повороті на с. Веселянка Запорізького району, керуючи автомобілем марки Renault Logan 90L, державний номер НОМЕР_1 , не врахував дорожню обстановку, не витримав безпечну дистанцію, внаслідок чого допустив наїзд на автомобіль марки Toyota Venza, державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , який стояв на проїзній частині і готувався виконати маневр ліворуч. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постанова апеляційного суду набрала законної сили з моменту проголошення, тобто 31 серпня 2018 року.

Положенням частини шостої статті 82 ЦПК України передбачено, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З метою отримання відшкодування (регламентної виплати) ОСОБА_2 , як потерпілий у дорожньо-транспортній пригоді, 11 жовтня 2018 року звернувся до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування, надавши при цьому всі необхідні документи.

Згідно наказу № 11898 від 21 грудня 2018 року та платіжного дорученням № 1014998 від 21 грудня 2018 року МТСБУ була перерахована ОСОБА_2 виплата в сумі 58 456,09 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з встановленої судовим рішенням вини відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, МТСБУ в силу вимог статті 41 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів 21 грудня 2018 року здійснило регламентну виплату потерпілій у дорожньо-транспортній пригоді особі. Відповідач на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а тому МТСБУ має право зворотної вимоги у порядку частини першої статті 1191 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Відповідно до підпункту «а» пункту 41.1. статті 41 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів МТСБУ, за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Частиною першою статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно з підпунктом 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоду (статті 11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Разом з тим правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала. При цьому за статтею 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Таким чином, після виконання особою, що не завдавала шкоди, свого обов`язку з відшкодування потерпілому шкоди, завданої іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, і тому первісне деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (стаття 599 ЦК України).

Первісне (основне) деліктне зобов`язання та зобов`язання, що виникло з регресної вимоги, не можуть виникати та існувати одночасно.

Спеціальний Закон № 1961-ІV регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

За змістом цього Закону страхове відшкодування, яке за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності страховик виплатив третій особі, а не своєму страхувальнику, є одночасно й відшкодуванням шкоди третій особі (потерпілому) в деліктному зобов`язанні, оскільки страховик у договірних правовідносинах обов`язкового страхування відповідальності є одночасно боржником у цьому деліктному зобов`язанні.

Отже, правові наслідки виплати страховиком страхового відшкодування за договором добровільного майнового страхування та виплати страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності різняться.

Колегія суддів звертає увагу на те, що на день вчинення дорожньо-транспортної пригоди відповідач, винний у скоєні ДТП, не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Викладене свідчить про обґрунтованість звернення другого учасника пригоди до позивача і одержання ним відповідного страхового відшкодування.

Встановлені судом першої інстанції обставини свідчать про те, що понесені витрати позивачем, у зв`язку з виплатою страхового відшкодування потерпілому у ДТП з вини відповідача, підлягають стягненню з останнього в порядку регресу.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції вважав доведеною вину ОСОБА_1 у настанні ДТП та завданні шкоди автомобілю марки Toyota Venza, державний номер НОМЕР_2 , що підтверджується, зокрема, обставинами, викладеними у постанові Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2018 року.

Сплата МТСБУ потерпілій особі страхового відшкодування також встановлені судом першої інстанції та підтверджені матеріалами справи.

При таких обставинах, суд першої інстанції, дослідивши наявні докази, повно встановивши обставини, що мають істотне значення для розгляду справи, правильно застосувавши норми матеріального права до спірних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Дослідивши доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів приходить до висновку, що вони, зокрема, зводяться до незгоди з висновком про оцінку вартості матеріальної шкоди, завданої власнику транспортного засобу пошкодженого внаслідок ДТП, в якому винною особою є відповідач та до його оцінки, однак, оцінка доказів є виключною компетенцією суду.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції в порушення вимог процесуального закону прийняв звіт про оцінку вартості матеріальних збитків, завданого власнику колісного транспортного засобу № 097/18 від 18 серпня 2018 року і послався на нього в оскарженому рішенні, як на належний доказ, колегія суддів ставиться критично, оскільки, якщо апелянт не згоден із звітом про оцінку вартості матеріальних збитків, завданого власнику колісного транспортного засобу № 097/18 від 18 серпня 2018 року із визначення вартості матеріального збитку завданого власнику, то він мав право на заявлення клопотання про призначення судом експертизи для встановлення розміру спричиненої матеріальної шкоди.

Проте, відповідач не скористався своїм право і клопотання про призначення судом відповідної судової експертизи заявлено не було.

Твердження апелянта, що звіт про оцінку вартості матеріальних збитків, завданого власнику колісного транспортного засобу № 097/18 від 18 серпня 2018 року не є складеним у відповідності до вимог законодавства, відтак не є допустимим та належним доказом, що підтверджує розмір заподіяної шкоди й містить завищену вартість, колегія суддів ставиться критично, оскільки всупереч статті 81 ЦПК України ОСОБА_1 не доведено факт завищення звітом про оцінку вартості матеріальних збитків, завданого власнику колісного транспортного засобу № 097/18 від 18 серпня 2018 року розміру майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП, вказаної у звіті про вартість матеріального збитку.

Доводи апелянта про те, що у звіті про оцінку вартості матеріальних збитків, завданого власнику колісного транспортного засобу № 097/18 від 18 серпня 2018 року вказано також про пошкодження передньої частини автомобіля, тоді як зіткнення автомобілів відбулось в задній частині автомобіля марки Toyota Venza, державний номер НОМЕР_2 , а тому дані пошкодження отримані не при ДТП, яка мала місце 02 липня 2018 року, а також те, що огляд пошкодженого автомобіля здійснювався через 12 днів після ДТП і тому потерпілий міг отримати інші пошкодження будь-де, колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні, оскільки згідно матеріалів справи, позивачем до позовної заяви було долучено схему ДТП, з якої убачається, що зіткнення автомобілів потерплого і відповідача відбулося в задній частині автомобіля марки Toyota Venza, державний номер НОМЕР_2 , від якого останній здійснив зіткнення з іншим автомобілем, що стояв попереду, внаслідок чого автомобіль марки Toyota Venza, державний номер НОМЕР_2 отримав ще й пошкодження передньої лівої частини.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Будь-яких інших доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог МТСБУ про стягнення з відповідача відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи по суті, у значній мірі зводяться до необхідності переоцінки доказів.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 30 червня 2022 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко