ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 636/3804/20 Провадження № 2/636/74/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2022 року Чугуївський міський суд Харківської області

у складі: головуючого - судді Гуменного З.І.,

секретаря судового засідання Шикової К.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чугуєві цивільну справу за правилами спрощеного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на земельну ділянку та житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу приватизованої земельної ділянки площею 0,2127 га та житлового будинку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 06.10.2008 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , дійсним і визнання права власності на вказані земельну ділянку та житловий будинок.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він з відповідачкою, домовившись про ціну та всі інші істотні умови договору купівлі-продажу, сплатив повну вартість за земельну ділянку та житловий будинок, на підтвердження чого відповідачка написала розписку та пообіцяла згодом нотаріально посвідчити укладений договір купівлі-продажу. Однак на цей час відповідачка відмовляється від оформлення права власності на вказане нерухоме майно і його нотаріального посвідчення, але він користується земельною ділянкою та житловим будинком більше 12 років, здійснюючи поточний та капітальний ремонт, проживає у вказаному будинку, обробляє земельну ділянку. Отже, позивач вважає, що зазначений договір купівлі-продажу може бути визнано дійсним, оскільки в ньому було досягнуто згоди щодо істотних умов, а саме предмету договору та ціни.

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, в якій він просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату судового засідання повідомлена своєчасно та належним чином, причин неявки суду не повідомила, заяв про розгляд справи без її участі та заперечення проти позову не надала.

За таких обставинах суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін за письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи.

Оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Судом було встановлено, що згідно з письмовою розпискою від 06 жовтня 2008 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 4500 доларів США за переданий йому у власність будинок і земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , і передала ключі від будинку, вказавши, що після оформлення спадщини на вказаний будинок і земельну ділянку, зобов`язується здійснити посвідчення договору купівлі-продажу (а.с. 8, 90).

Згідно з Свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 16 грудня 2015 року Чугуївською державною нотаріальною конторою Харківської області, зареєстрованим в реєстрі за № 2-1823, ОСОБА_2 як спадкоємиця ОСОБА_3 , з урахуванням 2/3 часток у спадщині, від якої відмовились на її користь діти спадкодавиці ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , отримала у спадщину земельну ділянку, площею 0,2127 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15). Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 49966289 від 16.12.2015, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, № 2-1823, виданого 16.12.2015 Чугуївською державною нотаріальною конторою Харківської області, зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16).

Згідно з Свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 04 квітня 2012 року Чугуївською державною нотаріальною конторою Харківської області, зареєстрованим в реєстрі за № 2-321, ОСОБА_2 як спадкоємиця ОСОБА_3 , з урахуванням 2/3 часток у спадщині, від якої відмовились на її користь діти спадкодавиці ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , отримала у спадщину житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться на приватизованій земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 50). Відповідно до Витягу з про державну реєстрацію права № 33927931 від 24.04.2012, в КП «Чугуївське МТБІ» на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого 04.04.2012 Чугуївською державною нотаріальною конторою Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за № 2-321, зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 51).

На підтвердження права власності ОСОБА_2 на вказане майно надано Відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно та технічний паспорт на житловий будинок (а.с. 61, 96-99).

Відповідно до Довідки від 17.09.2020, виданої виконавчим комітетом Малинівської селищної ради Чугуївського району Харківської області, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 та його дружина з дітьми і онуки (а.с. 91).

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Статтею 657 ЦК України, встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин (аналогічною є правова позицію, викладена у Постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі за № 623/2589/17-ц , провадженні № 61-36385св18).

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з особистих причин не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Аналогічна правова позиція, викладена Верховним Судом України в постановах від 06.09.2017 року у справі № 6-1288цс17 та від 30.01.2013 року у справі № 6-162цс12.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009, при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Для визнання такого договору дійсним обов`язковою умовою, як і для будь якого іншого договору, є відповідність його змісту ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Частиною 1 ст. 210 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1878-VI від 11.02.2010, у Державному реєстрі прав реєструються права на такі об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення: житлові будинки.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупку ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 377 ЦК України, розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).

Ціна товару це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

Оцінивши надану позивачем розписку про отримання коштів за житловий будинок та земельну ділянку, суд дійшов висновку про те, що сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку, тому відсутні підстави вважати вказані розписки договором купівлі-продажу. Сама по собі передача грошових коштів не свідчить про укладення сторонами договору-купівлі продажу. До того ж судом встановлено, що за ОСОБА_2 право власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку було зареєстроване у 2012 та 2015 роках.

Посилання позивача на те, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку не доведені належними та допустимими доказами, як і те, що ОСОБА_2 погодилась продати ОСОБА_1 житловий будинок та земельну ділянку за 4500 доларів США.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01 червня 2020 року (справа № 151/260/18, провадження № 61-46710св18).

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За положеннями статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18).

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності . Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Відповідно до статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З метою безумовного дотримання цього конституційного принципу статті 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Міжнародні стандарти у сфері судочинства приділяють значну увагу питанням дотримання принципу змагальності судового процесу.

Так, у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Зв`язок принципів змагальності та рівності акцентовано також у деяких рішеннях Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Салов проти України» (заява №65518/01, п. 87) суд зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу («Руїс-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), заява №12952/87).

У справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) Суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Тобто, позивачем не доведено та судом не встановлено обставин неможливості здійснення відповідачем нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу, у зв`язку із чим відсутнє безповоротне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі ст. 220 ЦК України.

Отже, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки на підставі доказів, поданих позивачем, що були належним чином оцінені, не встановлено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевказане, суд вважає, що оскільки відсутні підстави для визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами і земельної ділянки, відсутні підстави і для визнання права власності на це майно, тому суд вважає, що відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку.

З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне відмовити у задоволені позову у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 258, 259, 264, 265, 268, 272, 352, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу приватизованої земельної ділянки площею 0,2127 га та житлового будинку, що знаходяться за адресом: АДРЕСА_1 , укладеного 06.10.2008 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійсним та визнання права власності на земельну ділянку і житловий будинок відмовити.

Рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя

Повний текст рішення виготовлений 16.02.2022.