ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/396/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2022 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Котвицького В.Л.

за участю:

секретаря судового засідання: Яценка Ю.О.

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Хитрової Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживача, визнання договору частково недійсним, зменшення суми, яка підлягає стягненню, стягнення безпідставно отриманих коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року позивач звернулась до суду з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що заочним рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 06.06.2018 задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в сумі 116 980.00 грн. Вказане рішення не переглядалось і не оскаржувалось.

На підставі виконавчого листа, виданого Дарницьким районним судом м.Києва 24.01.2019, Дарницький ВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) 14.03.2019 року відкрив виконавче провадження ВП 58601984.

Згідно довідки ДП «Укрсервіс Мінтрансу» від 02.08.2021 №08-1 на виконання судового рішення з позивача стягнуто 94 432,.50 грн.

Підставою для стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ "Приватбанк» боргу в сумі 116 980.00 грн. стало те, що 12.02.2013 за умовами кредитного договору ОСОБА_2 було надано кредит банком у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі встановленому умовами договору.

Станом на 31.12.2017 заборгованість ОСОБА_2 перед банком склала 116 980,00 грн., яка складалась з 5921,23 грн. заборгованості за кредитом та 111 058,77 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом.

Однак, на думку позивача така сума заборгованості визначена неправильно. Згідно розрахунків позивача з неї підлягала стягненню сума боргу, яка складається з: заборгованості за кредитом у сумі 5921,23 грн. та максимум 50% від цієї суми, а саме 2960,62 грн. штрафних санкцій та процентів за Кредитом та Овердрафтом у випадку виникнення заборгованості по кредиту та процентам, всього - 8 881,85 грн..

Надмірно стягнута сума 85 550,65 грн. (94 432,50 - 8881,85 = 85 550,65) підлягає стягненню з Банку на користь ОСОБА_2 як безпідставно отримана.

На підставі викладеного, позивач просить суд визнати недійсним кредитний договір між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 від 12.02.2013 в частині визначених та застосованих умов Овердрафту в пунктах 1.1.1.52, 2.1.1.5.7, 2.1.1.12.6 договору; зменшити розмір суми, яка стягується з боржника ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» за рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 06.06.2018 в сумі 116 980,00 грн. до 8881,85 грн.; стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 85 550,65 грн. безпідставно отриманих грошових коштів.

Ухвалою судді від 18.10.2021 було відкрито провадження у вказаній справі з проведенням розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, у відповідності до ст. 274 ЦПК України.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, з підстав викладених у письмових поясненнях, просила відмовити у задоволенні позову.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.02.2013 між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПРИВАТБАНК», шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, було укладено Договір про надання банківських послуг, що за своєю правовою природою є змішаним договором та поєднує в собі зокрема умови договору про відкриття та обслуговування рахунку та кредитування рахунку.

На виконання умов укладеного між сторонами Договору про надання банківських послуг від 12.02.2013 Банком видано, а ОСОБА_2 отримано кредитну картку типу «Універсальна» із встановленим кредитним лімітом у сумі 8000,00 грн.

Вказані обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі №753/6680/18 за позовом АТ КБ "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, яке набрало законної сили 12.07.2018 та не осопорюється самим позивачем.

Таким чином, між сторонами виникли правовідносини щодо відкриття, ведення та обслуговування карткового рахунку, його функціонування та кредитування рахунку.

Відповідно до ч. 2 п. 1.9. Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах в редакції чинній на сьогоднішній день - договір банківського рахунку та договір банківського вкладу можуть укладатися шляхом приєднання клієнта до публічної пропозиції укладення договору (оферта), який розміщений у загальнодоступному для клієнта місці в банку та на його офіційному сайті в мережі Інтернет.

Частиною 1 статті 207 ІІК України також передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Стаття 207 ЦК України не передбачає вичерпний перелік таких документів, тому наряду з листами та телеграмами можуть використовуватися і інші засоби зв`язку, наприклад, електронний.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Звертаючись із позовною вимогою про визнання недійсним частини договору, ОСОБА_2 вважає, що п.п. 1.1.1.52, 2.1.1.5.7, 2.1.1.12.6 Договору, якими на її думку передбачено нарахування надто великої компенсації по кредиту, є недійсними через їх несправедливість.

При цьому, як на правову підставу своїх вимог, позивач посилається на п. 5 ч. З ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", у відповідності до якого визначено несправедливою таку умову договору, яка встановлює вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

В той же час під непропорційно великою сумою компенсації у разі невиконання позивачем зобов`язань за договором вона розуміє саме нараховані відсотки у сумі 111 058,77 грн., які стягнуті на користь відповідача рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.06.2018.

Окрім цього, позивач вважає, що розмір виплат за штрафними санкціями, відсотками по кредиту, нарахований Банком і стягнутий за вказаним рішенням суду складає 1875,60%.

Проте, на противагу таким доводам позивача, суд звертає увагу, що судовим рішенням від 06.06.2018 стягнуто заборгованість по тілу кредиту та заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами. Штрафні санкції до позивача у вигляді пені, неустойки тощо до позивача не були застосовані.

Однак, згідно з пунктом 5 ч. З ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", на який посилається позивач, несправедливими є, серед іншого, умови договору, якими встановлені вимоги шодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Тобто, дана норма відносить до несправедливих умов встановлення в договорі занадто великих сум/розмірів штрафних санкцій у разі невиконанням зобов`язань за договором, а не розміру відсоткової ставки, яка нараховується Банком за користування кредитними коштами і яку фактично позивач вважає несправедливою, і яку просить визнати недійсною.

Відповідно до ч.І ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За нормами частин першої-другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ст.. 6, ч. 1 ст. 627 та ч. 1 ст. 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Оскільки, на правовідносини щодо нарахування відсотків за користування кредитними коштами не розповсюджується дія п. 5 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не встановлено порушень в момент вчинення правочину у відповідності до ст. 203, 215 ЦК України, то відповідно відсутні і правові підстави для визнання таких умов договору недійсними.

Крім того, суд враховує, що судовим рішенням від 06.06.2018 фактично встановлено та підтверджено правомірність, дійсність оспорюваної частини договору від 12.02.2013. Вказане рішення позивачем не оскаржувалось на набрало законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За наявності зазначеного судового рішення, яке відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи, суд не вправі його змінювати, зокрема, шляхом визнання цього частини кредитного договору недійсним.

Відповідні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 369/1495/16-п (провадження № 61-19654св).

При цьому, позивач не був позбавлений права доводити недійсність оспорюваної частини кредитного договору під час розгляду справи про стягнення з неї заборгованості за ним.

Більш того, наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення коштів.

Зазначений висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-п (провадження № 14-67пс20).

Окрім іншого, позивач просить зменшити розмір суми, яка стягується з неї за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.06.2018 з 116 980,00 грн. до 8881,85 грн.

Дана вимога не підлягає до задоволення, оскільки судове рішення, яке постановлено в одній справі не може бути змінено іншим судовим рішенням. Порядок перегляду рішень передбачений ЦПК України, зокрема як перегляд заочних рішень, апеляційне та касаційне оскарження судових рішень.

Як на підставу задоволення позовної вимоги щодо стягнення з відповідача коштів у сумі 85 550,65 грн., позивач посилається на ст. 1212 ЦК України, відповідно до якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Проте, загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання за судовим рішенням не вважається безпідставним. А як вже наголошувалось наявність невиконаного договірного зобов"язання встановлено рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.06.2018.

В такому разі, суд доходить висновку, що договірний характер правовідносин, що існують між сторонами і на підставі яких виникло право вимоги та обов`язок повернення коштів, виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

До таких висновків дійшли ВС у своїй Постанові від 06.02.2020 по справі № 910/13271/18, Об`єднана Палата ВС у Постанові від 16.03.2020 по справі № 910/2051/19.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 4, 76, 77, 81, 259, 265, 273, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживача, визнання договору частково недійсним, зменшення суми, яка підлягає стягненню, стягнення безпідставно отриманих коштів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повний текст рішення виготовлений 27.06.2022

Суддя В.Л. Котвицький