КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 359/5643/20 Головуючий у 1-й інст. - Журавський В.В.
Апеляційне провадження 22-ц/824/2236/2022 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 червня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: орган опіки і піклування Бориспільської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: орган опіки і піклування Бориспільської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 .

З 2005 року ОСОБА_3 зареєстрована та проживала у вказаному будинку, так як колишній власник будинку ОСОБА_7 надав дозвіл на її реєстрацію в будинку, як дружини сина.

Від спільного шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у них народились діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 грудня 2017 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був розірваний.

У травні 2019 року ОСОБА_3 , забравши дітей та свої речі виїхала з будинку. Будь-які перешкоди у користуванні житловим будинком ОСОБА_3 ніколи не чинились, навіть у випадку, коли остання з`являлась у стані сп`яніння та вчиняла сварки, проживанню не перешкоджали. Вказана обставина свідчить про відсутність поважних причин не проживання у будинку.

Крім цього, ОСОБА_1 має поганий стан здоров`я, що потребує додаткових витрат на ліки. Проте, ОСОБА_3 жодним чином не реагує на прохання знятись з реєстрації в будинку, в якому не проживає вже більше року, аби зменшити розмір комунальних платежів, які впливають на бюджет позивачів. З цих підстав позивачі просили визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2021 року в задоволенні позову- відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, 08 грудня 2021 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Посилається на те, що суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, що мають істотне значення для справи, не надав їм належної правової оцінки, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Крім того, посилається на те, що суд першої інстанції не надав належну оцінку як предмету позову так і доказам наявним у матеріалах справи та необґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Посилається на те, що предметом спору є право користування житлом , яке відповідачі втратили через не проживання в належному житловому будинку понад один рік.

Крім того, посилання суду першої інстанції щодо узгодженості своїх висновків при відмові у позові на правові позиції Верховного Суду, викладені у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №368/750/16-ц та у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17 є безпідставними та неправомірними.

29 грудня 2021 року представник відповідачів - ОСОБА_8 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2021 року - залишити без змін.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_9 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив задовольнити.

Представник відповідачів - ОСОБА_8 заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги та просила рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, представник відповідача просить слухати справу у їх відсутності, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження обставин не проживання відповідача більше року у спірному будинку у зв`язку із втратою інтересу до житла, а також того, що житлові права неповнолітньої ОСОБА_4 , неповнолітнього ОСОБА_5 та малолітнього ОСОБА_6 не будуть порушені.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та апеляційним судом перевірено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договорів дарування від 20 лютого 2007 року, посвідчених Дідок В.В. , державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори Київської області, зареєстрованих в реєстрі за №1-339 та №1-336 та копією Витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04 квітня 2007 року (а.с.23-25).

В період часу з 27 вересня 2003 року по 17 січня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_11 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією заочного рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 грудня 2017 року (а.с.28).

18 липня 2020 року ОСОБА_11 уклала шлюб з ОСОБА_12 та змінила своє прізвище на « ОСОБА_11 » (а.с.79).

Згідно змісту будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають в будинку АДРЕСА_1 , а також довідок, отриманих на запит суду, від реєстраційної служби Бориспільської міської ради ОСОБА_3 а також неповнолітні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровані як за місцем проживання у вказаному житловому будинку. (а.с. 15-17, 41-45).

Згідно ч.4 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ч.1 ст.156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч.ч.1-3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ст.18 СК України держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року, заява № 30856/03, Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine § 41-42).

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов громадянки ОСОБА_3 та її неповнолітньої дочки ОСОБА_4 та малолітніх синів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 №110 від 18 вересня року встановлено, що сім`я ОСОБА_3 з 03 вересня 2019 року дійсно проживає за адресою АДРЕСА_2 (а.с.57).

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_2 №117 від 29 вересня 2020 року на момент відвідування комісією було фактично встановлено, що ОСОБА_3 , неповнолітня ОСОБА_4 та малолітні ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 не проживають (а.с.58).

Судом першої інстанції встановлено, що матеріали справи не містять належних доказів того, що ОСОБА_3 виїхала з житлового будинку АДРЕСА_1 з 2019 року та в подальшому не цікавилась цим житловим приміщенням та не брала участі у витратах на утримання цього нерухомого майна.

Крім цього, судом встановлено, що ОСОБА_2 створив перешкоди для доступу ОСОБА_3 до спірного жилого приміщення, зокрема шляхом заміни замків до вхідних дверей, що підтверджується показаннями допитаного у судовому засіданні першої інстанції свідка ОСОБА_5 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 січня 2019 року місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визначено разом з матір`ю ОСОБА_11 (а.с.83-84).

Судом встановлено, що малолітній ОСОБА_6 в силу свого віку не може самостійно обирати місце свого проживання. Крім того, місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 та неповнолітнього ОСОБА_5 , визначено на підставі вищевказаного судового рішення разом з матір`ю. Тому факт їхнього не проживання у житловому будинку АДРЕСА_1 не є безумовною підставою для позбавлення їх права користування цим житлом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неприйняття до уваги доводів позивача про те, що протягом останніх двох-трьох років ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не проживають в належному позивачам будинку, а неповнолітній ОСОБА_5 лише періодично залишається ночувати у бабусі, тому вони вважаються такими, що втратили право на користування житловим приміщення, оскільки через свій вік вони не можуть самостійно обирати місце проживання.

Крім того, факт їхнього не проживання у спірному житловому будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дітей права користування відповідним житловим приміщенням. Не сплата дітьми коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) неповнолітніх.

Вищевказене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №368/750/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі №711/4431/17.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачами не надано доказів на підтвердження обставин не проживання відповідача більше року у спірному будинку у зв`язку із втратою інтересу до житла, а також того, що житлові права неповнолітньої ОСОБА_4 , неповнолітнього ОСОБА_6 та малолітнього ОСОБА_6 не будуть порушені.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 втратила право користування житловим приміщенням позивача, оскільки створила іншу сім'ю, вибула з будинку добровільно, не має наміру повернутися до нього проживати, має інше житло, забрала дітей та більше двох років проживає за іншою адресою колегія суддів не приймає до уваги, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження обставин не проживання у спірному будинку у зв`язку із втратою інтересу до житла.

Згідно ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про те, що на праві приватної власності ОСОБА_3 знаходиться квартира АДРЕСА_3 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 вересня 2021 року, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказаний об`єкт нерухомого майна був набутий відповідачем у власність вже після виникнення даного спору.

Крім того, матеріалами справи підтверджується те, що місце роботи відповідача та місце навчання трьох дітей розташовані територіально саме в м. Бориспіль.

Твердження апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги доводи позивача про те, що протягом останніх двох-трьох років ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не проживають в належному позивачам будинку, а неповнолітній ОСОБА_5 лише періодично залишається ночувати у бабусі, тому вони вважаються такими, що втратили право на користування житловим приміщення колегія суддів не приймає до уваги виходячи з наступного.

Відповідно до ст.3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року із змінами, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, якою передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 4, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, відповідно до рішення суду про визначення місця проживання дитини, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Вищевказане узгоджується з правовими висновками викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Othersv. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 липня 2022 року.

Головуючий

Судді