Справа № 522/4136/20
Провадження № 2/522/2272/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2022 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Чернявської Л.М.,

за участі секретарі судового засідання Тофан Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТДВ СК «Альфа-Гарант» за участю третьої особи ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

11 березня 2020 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до ТДВ СК «Альфа-Гарант» за участю третьої особи ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування та стягнення моральної шкоди.

Позивач просив стягнути з ТДВ-СК «Альфа-Гарант» страхову виплату за шкоду завдану здоров`ю злочином у сумі 34 158, 48 гривень та моральну шкоду в сумі 100 000, 00 гривень на користь ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 21 вересня 2015 року у період з 09 години 00 хвилин по 09 годин 30 хвилин на пішохідному переході в районі вул. Фонтанська дорога 17/19 ОСОБА_1 переходячи на зелене світло світлофору була збита автомобілем «Lexus RX 350», д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_2 . За фактом ДТП відкрито кримінальне провадження ЄРДР за № 0008503 від 22.09.2015 року. Позивача визнано потерпілим.

В результаті ДТП ОСОБА_1 отримала значні ушкодження здоров`я, які вимагали заміни тазостегнового суглобу ендопротезом у спеціалізованому медичному закладі у м. Харків. Для відновлення здоров`я було затрачено наступні кошти: 2 773, 03 гривень транспортні витрати; 22 225 гривень комплект ендопротеза Lubinus Classic Plus; 111, 13 гривень розрахунково-касове обслуговування за оплату готівкою за оплату комплекту ендопротеза Lubinus Classic Plus; 10 048, 98 гривень витрати для проведення медичної операції та післяопераційної реабілітації; 1 990, 00 гривень благодійні пожертви. Загальна сума витрат склала 37 148, 48 гривень.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.05.2019 року по справі № 522/14606/16-к звільнено обвинуваченого ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного та потерпілого. На стадії судового розгляду Обвинувачений частково відшкодував Потерпілій завдану ним шкоду, в об`ємі, що перевищує страхове відшкодування передбачене Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Позивач з посиланням на ст. 1187 ЦК України, зазначив, що обвинувачений ОСОБА_2 надав діючий страховий поліс № АЕ 4376755 обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів ТДВ СК «Альфа-Гарант», де страхувальником зазначено власника авто «Lexus RX 350», д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що обов`язок відшкодування шкоди заподіяної водієм ОСОБА_2 у розмірі страхової суми покладається на його страховика ТДВ СК «Альфа-Гарант», який був вчасно повідомлений про ДТП як Відповідачем так і Потерпілою. Страхова сума (ліміт відповідальності) за вказаним полісом встановлено за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю 200 000 гривень; Розмір франшизи складає 1 000 гривень. Таким чином вартість шкоди завданої здоров`ю та матеріального збитку треба розділити між Страховиком в особі ТДВ СК «Альфа-Гарант» у сумі 34 158,48 гривень (з врахуванням франшизи) та ОСОБА_2 як різниця між фактичним розміром завданої шкоди та сумою страхового відшкодування у сумі 1 990,00 (благодійні внески) + 1000 гривень (Франшиза). З врахуванням того, що на стадії судового розгляду кримінальної справи обвинувачений відшкодував потерпілій завдану шкоду, в об`ємі, що перевищує страхове відшкодування стягненню підлягає тільки страхова виплата з ТДВ СК «Альфа-Гарант» у сумі 34 158, 48 гривень.

Через десять днів з моменту винесення ухвали Приморського районного суду м. Одеси, якою було підтверджено винуватість ОСОБА_2 у ДТП, 20.05.2019 року потерпіла ОСОБА_1 звернулась до Страховика із заявою про страхове відшкодування. З моменту звернення та по день подачі позову страхова виплата не надійшла на рахунок ОСОБА_1 що спричинило фізичного болю та страждання, яких потерпіла особа зазнала у зв`язку з каліцтвом а іншими ушкодженнями здоров`я та душевними стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо Позивача з боку Страховика у вигляді несвоєчасної виплати відшкодування. Цей факт Потерпіла розцінює як на підставу для стягнення моральної шкоди з ТДВ СК «Альфа-Гарант» у сумі 100 000,00 гривень.

Ухвалою суду від 13 березня 2020 року відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи.

09 грудня 2020 року від представника ТДВ СК «Альфа-Гарант» до суду надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування зазначено, що представник відповідача вважає, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки ДТП трапилось 21.09.2015 року, а Позивач звернувся до Відповідача з повідомленням про ДТП 20.05.2019 року. Також повідомила, що 10.05.2019 року Приморським районним судом м. Одеси винесено ухвалу про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_2 .. Представник Відповідача зазначає, що ТДВ СК «Альфа-Гарант» не було залучено в якості цивільного відповідача до участі в справі № 522/14606/16-к за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 386 КК України. У зв`язку з чим Товариство прийняло рішення про відмову у виплаті страхового відшкодуваня, адже Позивач пропустила 3-річний строк для звернення з заявою про виплату страхового відшкодування, протягом 3 років з дати ДТП не зверталась з позовом до суду про стягнення страхового відшкодування, про що була повідомлена відповідним листом від 02.08.2019 року за № 12/2698. Також зазначено, що позивачем не надано належних допустимих та достатніх доказів в підтвердження того, що вказані в чеках лікарські засоби було призначено лікарем саме позивачу для лікування травм отриманих ним в наслідок ДТП.

Щодо стягнення моральної шкоди, то представником відповідача зазначено, що ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено стягнення моральної шкоди у випадку несвоєчасної виплати страхового відшкодування, підстави для задоволення вимог позивача про стягнення моральної коди з Відповідача відсутні.

Проткольною ухвалою суду від 11 лютого 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті.

20 травня 2022 року від ОСОБА_2 до суду надійшла заява про розгляд справи без участі третьої особи. Підтримав позовні вимоги позивача та просив їх задовольнити.

29 червня 2022 року від представника Позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності.

В судове засідання 29 червня 2022 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином.

Суд вважає, що були створені всі умови для реалізації прав осіб на доступ до правосуддя, та приймаючи до уваги, що учасники справи будучи повідомленими про дату та час розгляду справи в суді, не з`явились, суд оцінює таку поведінку учасників справи як небажання прийняти участь в розгляді справи в суді.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

У той же час, Європейський суду своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.

Крім того, враховуючи нормативне регулювання даного питання національним та європейським законодавством, суд вважає, що позивач) не з`являючись у судові засідання, не даючи суду можливості своїми діями у встановлений законом строк вирішити справу, зловживає своїми процесуальними правами.

Підстав для відкладення розгляду справи, визначених частиною 2 ст. 223 ЦПК України судом не встановлено.

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів.

Справа перебуває на розгляді в суді з березня 2020 року.

Тож, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у матеріалах справи докази, дійшов наступних висновків.

Як вбачається з ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2019 року по справі № 522/14606/16-к (провадження № 1-кп/522/1152/19), 21.09.2015, приблизно о 09.00 год., у світлий час доби, водій ОСОБА_2 , керуючи власним технічно справним автомобілем марки «Lexus RХ 350», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул. Фонтанська дорога, яка має п`ять смуг для руху транспортних засобів зустрічних напрямків, розділених між собою розділювальною смугою, з боку пр. Адміральський в напрямку вул. Сегедська, в м. Одесі. Під час руху по проїжджій частині вказаної вулиці - на ділянці, розташованій навпроти будинків № 15-А і № 17, водій ОСОБА_2 на автомобілі марки «Lexus RХ 350», реєстраційний номер НОМЕР_1 , повернув ліворуч в технологічний розрив розділювальної смуги, розташований в центрі вулиці, та почав виконувати маневр розвороту, під час чого зупинився в даному технологічному розриві розділювальної смуги. В цей момент проїзну частину вул. Фонтанська дорога м. Одеси, з боку будинку АДРЕСА_1 , перетинала пішохід похилого віку ОСОБА_1 , яка проходила по асфальтованій ділянці технологічного розриву розділювальної смуги, розташованої в центрі вулиці, ліворуч від автомобіля марки «Lexus RХ 350», реєстраційний номер НОМЕР_1 . В подальшому, маючи реальну і об`єктивну можливість виявити небезпеку для відновлення свого руху - пішохода ОСОБА_1 , яка знаходилася попереду на відстані ліворуч від автомобіля, водій ОСОБА_2 , діючи з необережності, вираженій у злочинній самовпевненості, не переконався в безпеці руху керованого ним транспортного засобу, не був уважним щодо зміни дорожньої обстановки, відновив рух на вищевказаному автомобілі, продовжуючи виконувати маневр розвороту в технологічному розриві розділювальної смуги, розташованої в центрі вулиці, повертаючи при цьому ліворуч на проїзну частину вул. Фонтанська дорога в напрямку пр. Адміральський, внаслідок чого скоїв наїзд лівою бічною частиною кузова керованого ним автомобіля марки «Lexus RХ 350», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на пішохода ОСОБА_1 . Внаслідок ДТП травмовано пішохода ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якій згідно висновку судово-медичної експертизи № 2800 від 02.12.2015 р., заподіяно наступні тілесні ушкодження: закритий перелом хірургічної шийки лівої стегнової кістки, який утворився внаслідок падіння на ділянку кульшового суглобу на площину з вертикального або близького до того положення при наданні тілу додаткового прискорення, яке мало місце під час ДТП, та яке не було небезпечним для життя, а викликало тривалий розлад здоров`я строком понад три тижні (більш ніж 21 день), і за цим критерієм, згідно п.2.2.2 і 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 р.), відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Допущенні водієм ОСОБА_2 порушення вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної події та настанням суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення тілесних ушкоджень середньої тяжкості потерпілій ОСОБА_1 . Таким чином, суд вважає, що своїми умисними діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, ОСОБА_2 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 ч. 1 КК України.

Зазначеною ухвалою суду від 10 травня 2019 року клопотання обвинуваченого ОСОБА_2 про звільнення від кримінальної відповідальності, у зв`язку з примиренням винного з потерпілою задоволено. Кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України закрито. Звільнено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 від кримінальної відповідальності, передбаченої ст. 286 ч. 1 КК України, у зв`язку з примиренням винного з потерпілою.

Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на час ДТП була застрахована ТДВ СК «Альфа-Гарант» що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АЕ № 4376755, який був чинним на момент скоєння ДТП.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).

Позивач 20 травня 2019 року звернувся до відповідача з повідомленням про ДТП та із заявою про виплату страхового відшкодування.

02 серпня 2019 року відповідач відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування, адже Позивач пропустила 3-річний строк для звернення з заявою про виплату страхового відшкодування, протягом 3 років з дати ДТП не зверталась з позовом до суду про стягнення страхового відшкодування.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2019 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України закрито з підстав примирення винного з потерпілою особою.

Згідно із п. 2.1 ст. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до ст. 22.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування.

З матеріалів справи вбачається, що ДТП мала місце 21.09.2015 року, із заявою про сплату страхового відшкодування ОСОБА_1 звернулась до страхової компанії 20.05.2019 року.

Згідно з п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Наведена норма визначає підставу для відмови страховика у виплаті страхового відшкодування страхувальнику в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж встановлених строків.

Аналогічні положення зазначені у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 р. у справі № 910/9494/14.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 3 ст. 538 ЦК України у разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 991 Цивільного кодексу України страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі наявності інших підстав, встановлених законом.

Отже, суд вважає, що відповідач правомірно відмовив страхувальнику у виплаті страхового відшкодування, оскільки його дії узгоджуються з наведеними вище нормами чинного законодавства.

Суд критично ставиться до тверджень позивача, що останній мав право подати через десять днів з моменту винесення Ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2019 року, у зв`язку з тим, що йому було заподіяно шкоду здоров`ю, оскільки він звернувся з заявою про виплату страхового відшкодування за завдану здоров`ю шкоду, а положеннями пп.37.1.4 п.37.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що підставою для відмови у страховій виплаті є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Також твердженя позивача, що останній мав право подати через десять днів з моменту винесення Ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2019 року, суд відхиляє, оскільки дана обставина не є умовою, з якою пов`язується перебіг трьох річного строку для подачі заяви на виплату відшкодування, а також не є відкладальною умовою договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів для виплати страхового відшкодування. Таке твердження позивача суперечить нормам ст. 37 вказаного Закону, яка чітко визначає початок трьох річного строку - з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Цей строк є присічним і поновленню не підлягає.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що Відповідач правомірно відмовив Позивачу у виплаті страхового відшкодування, а тому суд вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення з ТДВ-СК «Альфа-Гарант» моральної шкоди в сумі 100 000, 00 гривень на користь ОСОБА_1 з підстав несвоєчасної виплати відшкодування, суд залишає дану позовну вимогу без задоволення, оскільки суд дійшов висновку, що Відповідач правомірно відмовив Позивачу у виплаті страхового відшкодування.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ТДВ СК «Альфа-Гарант» за участю третьої особи ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування та стягнення моральної шкоди.

Керуючись ст. ст.76,77, 141, 259, 263, 264, 265, 352 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТДВ СК «Альфа-Гарант» за участю третьої особи ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування та стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений та підписаний 06 липня 2022 року.

Суддя Чернявська Л.М.