КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 754/8831/18 Апеляційне провадження № 22-ц/824/386/2020Головуючий у суді першої інстанції - Сенюта В.О., Доповідач у суді апеляційної інстанції - Білич І.М.,
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

суддя-доповідач Білич І.М.,

судді в Коцюрба О.П., Слюсар Т.А.,

секретарі Мельник Ю.О.,

за участю: представника скаржника Басараб Н.В.,

представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 03 листопада 2021 року постановлену під головуванням судді Деснянського районного суду м. Києва Сенюта В.О.

у цивільній справі №754/8831/18 за скаргою ОСОБА_4 , заінтересовані особи: ОСОБА_1 , державний виконавець Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Нагайчук М.В., на дії державного виконавця,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2021 року ОСОБА_4 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва зі скаргою на дії державного виконавця,в якій просив:

- визнати неправомірними дії державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Нагайчук М.В. у виконавчому провадженні № 65452990 щодо невжиття заходів з накладення штрафу 28.07.2021 року, 04.08.2021 року, 11.08.2021 року, 18.08.2021 року, 25.08.2021 року, 01.09.2021 року, 04.09.2021 року, 08.09.2021 року у зв`язку з невиконанням боржником рішення суду;

- зобов`язати державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Нагайчук М.В. вжити заходи з накладення штрафу у зв`язку з невиконанням боржником рішення суду та вжити заходів з примусового виконання рішення, передбачені ст. 64-1 Закону України "Про виконавче провадження".

В обгрунтування поданої скарги скаржник посилався на те, що у провадженні Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) знаходиться виконавче провадження № 65452990 щодо примусового виконання виконавчого листа № 754/8831/18 від 12 травня 2021 року про зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_4 у спілкуванні з сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та встановлення порядку спілкування з сином.

При цьому, за визначеним виконавцем місцем виконання рішення суду: м. Київ, вул. Різницька, 11-б, щосереди перевіряється виконання рішення суду.

Разом з тим, незважаючи на те, що рішення суду з боку ОСОБА_1 не виконувалося, державний виконавець не вживав жодних належних заходів щодо його примусового виконання, зокрема не складав відповідних постанов про накладення штрафу на боржника. Про невиконання рішення боржником свідчать ті факти, що зустрічі з дитиною не відповідають тому проміжку часу, що визначений рішенням суду, на цих зустрічах присутні як ОСОБА_1 , так і сторонні особи, яких вона запрошує, а сама дитина налаштована проти нього.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що відомості, внесені державним виконавцем до актів, не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства, скаржник звернувся до суду з вказаною скаргою, яку просив задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 03 листопада 2021 року у задоволенні скаргина дії державного виконавця, відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням адвокат Басараб Н.В., яка діє в інтересах ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення до справи, просила ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким скаргу задовольнити.

При цьому, в обгрунтування доводів своєї апеляційної скарги посилала на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки наявним у справі доказам, які беззаперечно свідчать про факт невиконання боржником рішення суду, та, як наслідок, про протиправність бездіяльності державного виконавця щодо невжиття всіх передбачених законодавством заходів з метою реального виконання рішення суду про участь батька у вихованні дитини.

29 грудня 2021 року до суду надійшов відзив боржника на апеляційну скаргу (т. 1, а.с. 166-170).

Представник стягувача у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник боржника не визнала подану апеляційну скаргу, заперечувала проти її задоволення.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістили.

Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також вимоги ст. 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді -доповідача, вислухавши пояснення осіб, що з`явилися в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, рішенням Деснянського районного суду у справі № 754/8831/18 від 12 жовтня 2020 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: Служба у справах та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав.

Попереджено ОСОБА_4 про необхідність зміни ставлення до виховання дитини - сина ОСОБА_5 .

Контроль за виконанням ОСОБА_4 батьківських обов`язків покладено на Службу у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації.

Задоволено частково зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у вихованні сина визначення порядку участі батька у вихованні сина.

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_4 у спілкуванні з сином ОСОБА_5 та його вихованні.

Встановлено порядок спілкування ОСОБА_4 з сином ОСОБА_5 , а саме:

- перші три місяці: щосереди з 17.00 годин до 18.30 годин у присутності психолога або фахівця Печерського районного у місті Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді;

- в подальшому (з четвертого місяця): щосереди з 17:00 год. до 19.00 год. без присутності матері дитини, психолога або фахівця Печерського районного у місті Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді;

- щосуботи місяця з 10:00 год. до 13.00 год. без присутності матері дитини, але за бажанням дитини;

- щорічно під час осінніх, зимових та весняних канікул - кожну їх першу частину для спільного відпочинку батька з дитиною, за бажанням дитини;

- щорічно під час осінніх, зимових та весняних канікул - кожну їх першу частину для спільного відпочинку батька з дитиною, за бажанням дитини;

- щорічно під час літніх канікул - один місяць з урахуванням графіку планування канікул дитини для спільного відпочинку батька з дитиною, за бажанням ОСОБА_6 ;

- на день народження ОСОБА_6 - три години спільного святкування у місцях, визначених за бажанням дитини.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 березня 2021 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020 року змінено шляхом виключення з резолютивної частини рішення посилання на те, що зустрічі батька ОСОБА_4 з сином ОСОБА_7 відбуватимуться за бажанням дитини.

На виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020 року було 12 травня 2021 року видано виконавчий лист № 754/8831/18.

18 травня 2021 року державним виконавцем Печерського РВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Нагайчук М.В. відкрито виконавче провадження № 65452990 з примусового виконання виконавчого листа № 754/8831/18.

При цьому, як встановленому у судовому засіданні, у тому числі і з пояснень учасників справи, місцем виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 березня 2021 року є: м. Київ, вул. Різницька, 11Б, приміщення Печерського РВДВС ЦМУ МЮ (м. Київ).

Відмовляючи в задоволенні скарги на дії державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що з актів державного виконавця складених ним на виконання рішення суду від 28.07.2021 року, 04.08.2021 року, 11.08.2021 року, 18.08.2021 року, 25.08.2021 року, 01.09.2021 року, 08.09.2021 вбачається, що боржник не забезпечила присутність дитини ОСОБА_8 за адресою вказаною державним виконавцем, як місцем виконання рішення суду.

Щодо складання акту від 04 вересня 2021 року, то суд вказував на відсутність в матеріалах справи документально підтверджених доказів на підтвердження проведення зустрічі дитини зі стягувачем саме в цей день, а відтак відображення її результатів.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, за приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень, і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до цього Закону, підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження").

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 64-1 Закону України "Про виконавче провадження" виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному ч.1 ст.75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених ч.10 ст. 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.

У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення виконавчого провадження державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені цією статтею.

Відповідно до ч.1 ст. 75 Закону України "Про виконавче провадження" у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Також, як передбачено положеннями п. 9 розділу ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року за № 512/5, у разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені ч.3 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені ч. 4 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження». При кожному наступному невиконанні боржником зазначеного рішення державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному ч. 4 ст. 64-1 Закону.

Отже, аналіз вищенаведених правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення).

Разом з тим, така відповідальність настає за умови, що судове рішення не виконано без поважних причин і в строк, встановлений державним виконавцем.

Тобто, даючи оцінку тому чи правомірно на боржника наклали штраф за невиконання/повторне невиконання судового рішення потрібно з`ясувати часові рамки, в межах яких боржник мав вчинити певні дії (за виконавчим листом) і в чому причина невиконання судового рішення у відведений йому строк.

Звертаючись до суду зі скаргою, заявник, як на підставу для її задоволення, вказував, що, незважаючи на те, що рішення суду з боку ОСОБА_1 не виконується, державний виконавець не вживає жодних належних заходів щодо його примусового виконання, зокрема не складає відповідних постанов про накладення штрафу на боржника.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, з актів державного виконавця від 28.07.2021 року, 04.08.2021 року, 11.08.2021 року, 18.08.2021 року, 25.08.2021 року, 01.09.2021 року, 08.09.2021 року вбачається, що боржник забезпечила присутність дитини ОСОБА_6 за адресою, вказаною державним виконавцем як місце виконання рішення суду.

Доводи апеляційної скарги в частині постійного невиконання боржником рішення суду (на зустрічах постійно присутні сторонні особи: боржник її співмешканець та адвокат) що підтверджується як фотокартками так і даними відображеними в актах від 28.07.2021 року та від 25.08.2021 року) не можуть бути підставою для скасування судового рішення так як не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Так як із змісту акту від 28.07.2021 року вбачається, що інші особи (крім учасників виконавчого провадження) були залучені для проведення виконавчих дій ( а.с. 13).

Щодо даних відображених в акті від 25.08.2021 року то боржник зазначала, що дитина, ІНФОРМАЦІЯ_2 , в силу свого віку та місця, визначеного державним виконавцем як місце виконання рішення суду, не може пересуватися без супроводу дорослих по місту.

Щодо тверджень скаржника про те, що виконання рішення суду не може бути унеможливлено небажанням дитини спілкуватися, оскільки обов`язком боржника є перебування дитини у певному місці протягом певного часу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, ч. 3 ст. 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою.

Стаття 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюють вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основу відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

Отже, враховуючи встановлені обставини справи, а також те, що, як вбачається з листа Печерського районного у м. Києві центру соціальних служб від 04 серпня 2021 року (т. 1, а.с. 23), дитина при спілкуванні з фахівцем із соціальної роботи вказала про своє небажання спілкуватися та зустрічатися з батьком, колегія суддів вважає, що виконання рішення суду у даному випадку може бути унеможливлено небажанням дитини спілкуватися зі стягувачем, оскільки це фактично є примушуванням дитини, що може призвести до психологічного тиску на дитину та явно не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини в аспекті забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Слід також зазначити, що наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування ухвали суду, є тотожними із його поясненнями на обгрунтування вимог скарги.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу поданої скарги, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 372, 374, 375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 03 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 24 червня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: