Провадження № 2/161/70/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2022 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Кихтюка Р.М.,

при секретарі Демчук Т.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту окремого проживання та визнання права особистої приватної власності на майно, яке набуте в період окремого проживання,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту окремого проживання та визнання права особистої приватної власності на майно, яке набуте в період окремого проживання .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що у період з березня 1998 року по квітень 2000 року вони з відповідачем проживали окремо у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин. При цьому, у вказаний період він набув у власність квартиру АДРЕСА_1 , провів у ній ремонт і облаштував усім необхідним для життя. Однак, на даний час не може розпорядитись своєю власністю.

Вказує, що з відповідачем він перебував у шлюбі з 26.07.1986 року, який рішенням Луцького міського суду від 16.09.1997 року був розірваний.

Разом з тим, він до лютого 1998 року проживав з відповідачем і дитиною у квартирі по АДРЕСА_2 , а в подальшому переїхав в орендовану квартиру по АДРЕСА_3 . Крім того, 11.03.1998 року його було знято з реєстрації з місця проживання в квартирі по АДРЕСА_4 .

Зазначає, що з лютого 1998 року по квітень 2000 року вони з відповідачем не підтримували подружніх стосунків, не вели спільного господарства, у них не було спільного бюджету, не було ні спільних покупок, ні інших спільних витрат, вони тривалий час проживали окремо за різними адресами.

У зв`язку з чим, просить встановити факт окремого проживання його та ОСОБА_2 у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин у період з лютого 1998 року по квітень 2000 року та визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у заяві та просив їх задовольнити.

Відповідач та її представник просили відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, покази свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Положеннями ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках.

Відповідно до ст. ст. 76, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Судом з`ясовано, що сторони перебували у шлюбі з 26.07.1986 року, який розірваний рішенням Луцького міського суду від 16.09.1997 року (а.с. 12, 14).

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК). Це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 1 січня 2004 р., тобто до дня набрання чинності СК.

Таким чином, враховуючи, що розірвання шлюбу не було оформлено в органах РАЦСу, а тому шлюб між сторонами у справі не вважається розірваним.

Як слідує із показань допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , останні вказали, що у період з 1998 по 2000 роки їх сім`ї разом з подружжям ОСОБА_7 неодноразово їздили на відпочинок, святкували разом дні народження спільних знайомих.

З письмових пояснень свідка ОСОБА_8 слідує, що вона з чоловіком з 1997 року тісно дружили з подружжям ОСОБА_7 , святкували різні події. Після купівлі Царінними нової квартири по АДРЕСА_4 , вони були запрошені в гості. Крім того, влітку вони відпочивали на базі відпочинку на озері Світязь, взимку в горах на базі в с. Сколе та у Славському Львівської області.

Також з`ясовано, що 10.11.1998 року згідно договору купівлі-продажу, ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_4 у незавершеному будівництвом будинку АДРЕСА_5 (а.с. 22-23).

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно ст. 22 КпШС України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічні положення закріплені у статті 60 Сімейного кодексу України, згідно яких майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Спірне майно було придбано під час шлюбу подружжя, тобто є їх спільним сумісним майном. Питання, протягом якого періоду часу сторони проживали роздільно при фактичному припиненні шлюбних відносин, має принципове значення для вирішення спору між колишнім подружжям про майно, оскільки це відповідним чином може вплинути й на вирішення юридичної долі майна, придбаного у такий період.

Частиною першою статті 57 Сімейного кодексу України встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до частини шостої статті 57 Сімейного кодексу України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Аналогічна норма містилася в ч. 2 ст. 28 КпШС України (на час спірних правовідносин), згідно якої суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

За положеннями зазначених норм при вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Щодо вирішення вимог про встановлення фактів окремого проживання та припинення шлюбних відносин, суд виходить з такого.

За загальним правилом встановлення фактів, які мають юридичне значення, здійснюється в окремому провадженні (глава 6 розділу IV ЦПК України). Перелік таких фактів зазначений у статті 315 ЦПК України, який не є вичерпним.

Фактами, що мають юридичне значення, законодавець визначає факти, від яких безпосередньо залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У цій справі заявлені вимоги позовного характеру, у яких ОСОБА_4 виокремив як самостійну вимогу - встановлення факту окремого проживання у зв`язку з фактичним припинення шлюбних відносин.

Предмет доказування визначається як сукупність юридичних фактів матеріально-правового характеру, тобто фактів, з якими закон пов`язує виникнення, зміну й припинення правовідносин між сторонами та на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідний склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Отже, юридичні факти, що входять до предмета доказування у справі, не є фактами, що мають юридичне значення та не підлягають окремому встановленню за правилами встановлення таких фактів в порядку окремого провадження.

Встановлення фактів окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин за змістом Сімейного кодексу України не є фактами, що мають юридичне значення, які підлягають окремому встановленню у судовому порядку.

Вимоги про визнання спірного майна особистою приватною власністю позивач обґрунтовує положеннями частини шостої статті 57 Сімейного кодексу України, відповідно до яких суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

За змістом указаної норми, предмета та правил доказування обов`язком позивача, крім іншого, є доведення того, що майно було набуте не за спільні кошти подружжя у період окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Встановивши такі обставини, суд може визнати спірне майно особистою приватною власністю. Водночас за вказаних обставин відсутні підстави для задоволення як окремої вимоги про встановлення факту окремого проживання у зв`язку з фактичним припинення шлюбних відносин.

Крім того, відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статі 89 ЦПК України).

У зв`язку з викладеним, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів набуття спірного майна за особисті кошти позивача, а також беззаперечних доказів роздільного проживання позивача та відповідача і фактичного припинення шлюбних відносин у зазначений вище період, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 .

При цьому, зважаючи на той факт, що жодна із сторін протягом тривалого часу не зверталась в установленому порядку для реєстрації розірвання шлюбу, то за таких обставин певні неприязні відносини і сварки не є беззаперечним доказом припинення шлюбно-сімейних відносин.

Не може також і свідчити про це проведення ремонтних робіт у придбаній квартирі, про що вказав один із свідків ОСОБА_9 , оскільки тимчасове проживання і періодична ночівля у ній не свідчить про їх припинення у вказаний вище період.

Керуючись ст. ст. 4, 7, 8, 11, 12, 13, 76, 77, 81, 83, 247, 258, 259, 263, 265 ЦПК України, ст. 331 ЦК України, ст. ст. 60, 65, 70 СК України, Постановою Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту окремого проживання та визнання права особистої приватної власності на майно, яке набуте в період окремого проживання відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 01 липня 2022 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Р.М. Кихтюк