КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/474/2022
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Андрейчук Т.В. в м. Київ 24 травня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В грудні 2020 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, просив стягнути зі ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 49718,47 грн. та судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що відповідач ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг б/н від 05 березня 2010 року.

Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами» складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі.

Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи», які згідно до заяви отримані відповідачем для ознайомлення в письмовій формі.

При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

В подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 26000 грн.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 3.2, 3.3 договору, де зазначено, що відповідач при укладанні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Вказував, що АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Однак у порушення умов договору свої зобов`язання відповідач не виконала, внаслідок чого станом на 24 вересня 2020 року має заборгованість в розмірі 49718,47 грн., яка складається з 33551,42 грн. - заборгованість за тілом кредита, в тому числі 0,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредита, 33551,42 грн. заборгованість за простроченим тілом кредита; 0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками, 0,00 грн. заборгованість за простроченими відсотками, 2553,13 грн. заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625, 13613,92 грн. нарахована пеня, 0,00 грн. нарахована комісія.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 травня 2021 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» частково задоволено, стягнуто зі ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 47165,34 грн. та судові витрати 1994,05 грн. В решті позову відмовлено.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2021 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на упередженість судового рішення, ненадання відповідної оцінки, просила скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 травня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що судом не надано їй можливість в межах розгляду справи надати свої міркування, пояснення або відзив на позовну заяву та обґрунтовану відповідь, якою вона могла би спростувати вимоги банку.

Вказувала, що докази, подані банком, не завірені його печаткою.

Вказувала також, що судом надано копію анкети-заяви від 05 березня 2010 року, в якій не зазначено кредитний ліміт і яка не містить підпису позичальника, в якій процентна ставка не зазначена взагалі.

Судом першої інстанції не взято до уваги, що анкета-заява не містить умов договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання. Анкета була підписана в 2010 році, а банк нарахував суму заборгованості саме з моменту її підписання, проте дана анкета не є кредитним договором. Також неможливо встановити, які саме умови та правила діяли на момент укладання даного договору, та чи є ті умови і правила, надані банком до позову, саме ті, які діяли в момент підписання.

Наголошувала, що заява-анкета не є доказом укладання кредитного договору, як того вимагає ст. 1055 ЦК України, відповідно до ч. 1 якої зазначено, що кредитний договір укладається в письмовій формі, і відповідно до ч. 2 ст. 1055 ЦК України кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Звертала увагу, що розрахунок заборгованості, наданий як доказ, вчинено в порушення вимог п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, оскільки для стягнення неустойки встановлена позовна давність строком 1 рік. З розрахунку не зрозуміло, коли і з якого періоду розпочинається нарахування пені, штрафних санкцій, як відраховується процентна складова від тіла кредиту та як формуються проценти за користування, такий розрахунок неможливо вважати детальним та брати до уваги як доказ. Розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не може вважатися документом, який підтверджує безспірність вимог банку до боржника, оскільки даний розрахунок не відповідає ЦК України.

Вважала, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не може бути використаний як доказ та не може створювати обов`язків для клієнта банку, оскільки зазначена в ньому інформація стосується більше працівників, ніж клієнтів, та несе інформаційний характер.

З анкети-заяви від 05 березня 2010 року вбачається, що кредитна картка, визначена тарифами банку, не видавалася, а банком не надано будь-яких доказів, що видана відповідачу картка є кредитною.

За таких обставин вважала, що Умови носять суто односторонній характер та не можуть бути доказом в розумінні ст. 76 - 89 ЦПК України, оскільки не містять будь-якого підтвердження факту, що саме ними передбачений обов`язок відповідача та відсутні докази ознайомлення відповідача з даними Умовами.

Надавши до позову розрахунок заборгованості, позивач не довів, що кредит відповідачу був виданий саме на підставі наданої ним анкети-заяви та на умовах, визначених у ній.

Не заперечувала, що отримувала в АТ КБ «ПриватБанк» картку, однак їй не було відомо, чи встановленій на ній кредитний ліміт, оскільки картка отримувалась виключно для отримання платежів. Анкету-заяву заповнював працівник банку, яка видана в печатному електронному форматі та не заповнена нею особисто, отже дану анкету не можна вважати чи прирівняти до кредитного договору в розумінні кредитних договорів відповідно до ЦК України.

Вказувала, що банк не надає будь-яких документів, меморіальних ордерів тощо, які відповідач мала б підписати при отриманні кредитних коштів.

Наголошувала, що банк в позові не вказує, який саме був встановлений кредитний ліміт на картковий рахунок, при цьому не зазначено номеру цього рахунку, чи відповідач отримав гроші готівкою чи іншим чином використав кошти банку, а у анкеті-заяви кредитний ліміт не зазначено взагалі. Будь-яких доказів щодо отримання відповідачем кредиту у вигляді зазначеної суми позивачем не надано.

Наводила правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 11 лютого 2015 року в справі № 6-240цс14, Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17, Верховного Суду, викладені в постанові від 23 грудня 2020 року в справі № 191/2648/17.

Звертала увагу на обставину, що стосується розрахунку заборгованості, оскільки для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність, і відповідно до ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі.

Просила проводити розгляд скарги без її участі та повідомити про результати розгляду за електронною адресою.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряється апеляційним судом в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідач рішення суду першої інстанції щодо обставин укладення договору також не оскаржував.

Рішення суду першої інстанції вказаним вище вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що 05 березня 2010 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позивачем надано відповідачеві кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, проте позичальник ОСОБА_1 , неналежним чином виконуючи умови кредитного договору, допустила виникнення заборгованості, з неї на користь банку підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором в сумі 47165,34 грн., що складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 33551,42 грн. та пені за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором в сумі 13613,92 грн. Відмовляючи в позові в частині стягнення 3 % річних, суд першої інстанції встановив, що в матеріалах справи відсутні докази того, що визначений договором строк кредитування є таким, що сплив, а відтак про те, що у позивача виникли передбачені законом підстави для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується з даними висновками, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що на а. с. 13 міститься копія анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписаної ОСОБА_1 05 березня 2010, згідно якої вона згодна з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг; вона ознайомилася і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті банку www.privatbank.ua, вона зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua.

В нижній частині анкети-заяви наявні графи «Виявляю бажання оформити на своє ім?я», в яких ОСОБА_1 обрано «Платіжна картка Кредитка «Універсальна», без зазначення платіжного ліміту. В графі «Картку та ПІН отримав» проставлено дату «05 березня 2010 року» та підпис позичальника.

На а. с. 14 наявна копія довідки про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду, з застереженням, що довідка додається до договору SAMDN50OTC002844159, ОСОБА_1 , в якій наведено тип картки (МasterCard Mass), тип кредитної лінії - поновлювальна, валюта карткового рахунку - українська гривня, базова ставка на місяць - 2,5 %, розмір щомісячних платежів (включаючи плату за користування кредитними коштами у звітному періоді) - 7 % від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, наступного за звітним, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості (наведено порядок нарахування пені); в нижній частині довідки проставлено підпис позичальника і дату 05 березня 2010 року.

Також банком надано витяг Умов та Правил надання банківських послуг (а. с. 15 - 20), копію паспорту позичальника (а. с. 25 - 26), копію наказу-шаблону № 906 від 06 березня 2010 року про внесення змін в договірну базу по платіжним карткам (а. с. 21 - 24).

На а. с. 7- 10 міститься розрахунок заборгованості за договором б/н від 05 березня 2010 року, укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_1 , згідно якого заборгованість за тілом кредиту - 41451,42 грн., в тому числі за поточним тілом кредиту 30020 грн., простроченим тілом кредиту 11431,42 грн., нарахована пеня за прострочене зобов`язання 13613,92 грн.

На а. с. 11 знаходиться довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки клієнта ОСОБА_1 , картрахунок № НОМЕР_1 згідно якої 05 березня 2010 року відбувся старт кредитного рахунку, 31 січня 2015 року встановлено кредитний ліміт 0,00 грн., 13 липня 2018 року кредитний ліміт збільшено до 5000 грн., в подальшому кредитний ліміт також збільшувався, а 13 травня 2019 року встановлено кредитний ліміт 0,00 грн.

На а. с. 12 знаходиться довідка про видані кредитні картки, згідно якої остання кредитна картка видана ОСОБА_1 13 вересня 2018 року з терміном дії до кінця квітня 2022 року.

На а. с. 34 - 45 знаходиться виписка по рахунку ОСОБА_1 станом на 29 вересня 2020 року, з відомостями про встановлення та зміну кредитного ліміту; баланс на кінець періоду становить від`ємну суму -49718,47 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до ст. 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент підписання анкети-заяви від 05 березня 2010 року) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, встановивши, що ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір від 05 березня 2010 року, за умовами якого відповідач отримала в своє користування кредитні кошти, однак в зв`язку з неналежним виконанням умов договору у неї утворилася заборгованість, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про доведеність вимог про стягнення цієї заборгованості з відповідача, а саме тіла кредиту та пені, що разом становить 47165,34 грн.

Не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про нікчемність кредитного договору від 05 березня 2010 року, як такого, що укладений з недодержанням письмової форми, з огляду на те, що анкета-заява від 05 березня 2010 року та довідка про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна», 55 днів пільгового періоду, відповідають вимогам до письмової форми правочину, передбаченим ст. 207 ЦК України, оскільки зміст правочину зафіксований у декількох документах, які містять підписи обох сторін.

При цьому доводи апеляційної скарги, що анкета-заява нібито не містить підпису позичальника (а. с. 106), спростовується як наявною в матеріалах справи копією зазначеної анкети-заяви від 05 березня 2010 року з підписом ОСОБА_1 , так і самим відповідачем, яка в наступній частині тексту апеляційної скарги визнає, що анкета-заява була нею підписана і банківська картка отримана (а. с. 109).

При цьому ОСОБА_1 зазначає, що жодних документів, крім анкети-заяви, нею не підписувалось, що суперечить фактичним обставинам справи, оскільки довідка про умови кредитування, в якій зазначено детальні умови кредитного договору (тип картки, тип кредитної лінії, пільговий період, базова відсоткова ставка, розмір щомісячних платежів, відповідальність за порушення умов кредитування), копія якої наявна на а. с. 14, також підписана ОСОБА_1 і належність її підпису на цьому документі відповідачем не спростована.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що анкета-заява від 05 березня 2010 року надана позивачем у вигляді незавіреної копії, оскільки наявні в матеріалах справи документів завірені печаткою банку і підписом уповноваженої особи, що відповідає вимогам ст. 95 ЦПК України до письмових доказів.

Апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що анкета-заява не є кредитним договором, в ній відсутні умови договору щодо процентної ставки і умов відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання, з огляду на те, що зазначені істотні умови кредитного договору викладені в довідці АТ КБ «ПриватБанк» про умови кредитування, оформленій на ім?я ОСОБА_1 , яка також підписувалася позичальником одночасно з анкетою-заявою, що свідчить про досягнення сторонами згоди щодо істотних умов кредитного договору, і дані обставини були належним чином враховані судом першої інстанції.

Не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що з наявного в матеріалах справи витягу з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку неможливо встановити, які саме умови та правила діяли на момент укладення даного договору, в них відсутній її підпис як позичальника, а також про односторонній та інформаційний характер Умов та Правил, з огляду на те, що судом першої інстанції будь-яких обставин справи на підставі даного доказу не встановлювалось, а істотні умови кредитного договору від 05 березня 2010 року судом встановлені з підписаної сторонами довідки про умови кредитування.

Враховуючи вищевикладене, апеляційним судом не приймаються також посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду України в постанові від 11 лютого 2015 року в справі № 6-240цс14, Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17, від 23 грудня 2020 року в справі № 191/2648/17, оскільки в даних справах рішення побудоване саме на застосуванні судами Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а отже встановлені фактичні обставини є відмінними.

Не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про невідповідність розрахунку заборгованості вимогам ст. 258 ЦК України, якою встановлено строк спеціальної позовної давності в один рік до вимог про стягнення пені.

Апеляційний суд враховує, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, однак саме по собі це положення не забороняє позивачу складати розрахунок заборгованості за будь-який період.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що виходячи з наданого позивачем розрахунку заборгованості, заборгованість за пенею нарахована з 01 жовтня 2019 року, за тілом кредиту - з 01 липня 2018 року, тобто в межах як загальної, так і спеціальної позовної давності.

Також апеляційний суд враховує, що заяви про застосування позовної давності відповідача ОСОБА_1 як в заяві про перегляд заочного рішення, так і в апеляційній скарзі відсутні, а саме по собі посилання на статті ЦК України, якими регламентується позовна давність, без волевиявлення про їх застосування, не можна вважати відповідною заявою відповідача в контексті ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Апеляційним судом відхиляються доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо незрозумілості для неї наданого позивачем розрахунку, оскільки це не є підставою для визнання доказу неналежним, недопустимим чи недостовірним. Доводи відповідача про допущення грубих порушень порядку вчинення розрахунків і штучне створення заборгованості нічим не підтверджуються і є припущеннями.

Апеляційний суд, оцінивши наданий позивачем розрахунок заборгованості, приходить до висновку, що розрахунок є детальним, в ньому конкретизовано складові заборгованості і час їх виникнення, даний розрахунок не викликає двозначних трактувань або ускладнень у сприйнятті його змісту.

Апеляційним судом не приймаються доводи апеляційної скарги про відсутність належних доказів отримання відповідачем кредиту та розміру заборгованості, оскільки обставини користування кредитними коштами відповідачем, утворення заборгованості в даній справі позивачем доведено належними, допустимими і достовірними доказами.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до п. 5, 30, 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75 бухгалтерський облік ведеться безперервно з часу реєстрації банку до його ліквідації. Банк самостійно визначає систему організації операційної діяльності залежно від його структури, обсягів та видів банківських операцій, кількості працюючих, розвитку інформаційних технологій. Банк самостійно розробляє технології здійснення банківських операцій. Оброблення інформації про операції та її зберігання мають виконуватися на серверах та/або іншій комп`ютерній техніці, які/яка повинні/а фізично розташовуватися на території України, за винятком збереження резервних копій, захищених із використанням відповідних засобів технічного та/або криптографічного захисту, а виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

При цьому згідно пункту 3 вказаного Положення клієнтські рахунки це особові рахунки, за якими обліковуються кошти клієнтів банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу).

Таким чином, наявні в матеріалах справи письмові докази (розрахунки заборгованості, виконані в автоматизованому режимі, та виписка з особового рахунку клієнта) є належними та допустимими доказами у розумінні статей 76-78 ЦПК України.

З виписки по рахунку ОСОБА_1 вбачається, що 31 січня 2015 року позичальнику встановлено кредитний ліміт в розмірі 0,00 грн., 13 липня 2018 року кредитний ліміт збільшено до 5000 грн., 13 липня 2018 року кредитний ліміт збільшено до 7000 грн., 13 липня 2018 року кредитний ліміт збільшено до 10000 грн., 16 липня 2018 року кредитний ліміт збільшено до 20000 грн., 24 липня 2018 року кредитний ліміт збільшено до 24000 грн., 13 вересня 2018 року кредитний ліміт збільшено до 26000 грн., 13 травня 2019 року кредитний ліміт зменшено до 0,00 грн.; відповідач користувалася кредитними коштами, отримувала готівку у банкоматах, купувала товари, перераховувала кошти на інші рахунки та періодично здійснювала поповнення рахунку, залишок після операцій станом на 06 листопада 2019 року по її рахунку становить -49718,47 грн., що свідчить про наявність непогашеної заборгованості.

Доказів на спростування вказаних обставин ОСОБА_1 не надано, як не надано і доказів погашення заборгованості.

Також, враховуючи наявність виписки з рахунку, на якій відображено рух коштів та фінансові операції, в тому числі встановлення та зміна кредитного ліміту, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги про недоведеність обставин, що отримана відповідачем картка є кредитною, а картку в банку вона отримувала виключно для отримання платежів.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що в анкеті-заяві кредитний ліміт не встановлювався, і в позовній заяві розмір кредитного ліміту не зазначено, апеляційний суд враховує, що кредитний ліміт вперше встановлено відповідачу 31 січня 2015 року, що відображено у виписці по рахунку і що відповідає обраному і отриманому відповідачем типу картки «кредитка «Універсальна», при цьому відповідачем не надано доказів, що вона зверталася до банку з заявами про скасування кредитного ліміту, і дії банку по встановленню чи зміні кредитного ліміту відповідачем оскаржені не були.

Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги, що в позовній заяві банк не вказує ні номеру картки, ні номеру рахунку, з якого начебто отримані чи іншим чином використані кошти та на який вони мали бути повернуті, чи отримані гроші готівкою або іншим чином, з огляду на те, що зазначені обставини встановлені судом першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи доказів - виписки з рахунку, довідок про зміну умов кредитування та довідки про видані кредитні картки.

Отже, оскільки умови кредитного договору були погоджені сторонами, відповідач отримала кредитні кошти і користувалася ними, у відповідача виникла заборгованість за кредитним договором, яка позичальником повернута не була, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що банк отримав право на задоволення своїх вимог кредитора шляхом стягнення заборгованості у вигляді тіла кредиту та пені, а доводи апеляційної скарги про відсутність належних доказів виникнення між сторонами кредитних правовідносин не знайшли свого підтвердження та відхиляються апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги про упередженість суду першої інстанції не підтверджуються будь-якими доказами та відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції, переоцінки доказів, яким судом першої інстанції було надано належної оцінки, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.