МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 482/481/21
Провадження № 22-ц/812/152/22
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участю прокурора Цвікілевич Н.В.,

представника позивача Сулими В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Сергієнка С.А. в приміщенні того ж суду, за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Миколаївської обласної прокуратури про відшкодування шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури, -

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Миколаївської обласної прокуратури про відшкодування шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.09.2017р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003502 внесені відомості про кримінальні правопорушення, передбачені частинами 1, 3 ст. 191 КК України по 27 епізодам.

Досудове розслідування по кримінальному провадженню № 0003502 проводилося Заводським відділом поліції м. Миколаєва ГУНП в Миколаївській області. Процесуальне керівництво та державне обвинувачення по вказаному кримінальному провадженню підтримував Заводський відділ Миколаївської місцевої прокуратури № 1.

В ході досудового розслідування кримінального провадження № 0003502 були проведені слідчі дії, висунуто підозру та в подальшому ОСОБА_2 притягнуто як обвинуваченого.

20 вересня 2017 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у скоєнні злочинів, передбачених ч. ч. 1, 3 ст. 191 КК України. За версією органу досудового розслідування ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді касира ТОВ "Свантовіт", привласнив грошові кошти вказаного підприємства.

29 вересня 2017 року складено обвинувальний акт та кримінальна справа стосовно ОСОБА_1 направлена до Заводського районного суду м. Миколаєва.

Під час судового слідства, 06.06.2018 року прокурором змінено обвинувачення з ч. 3 на ч. 1 ст. 191 КК України.

Згідно обвинувального акту, ОСОБА_1 обвинувачувався в тому, що 31.08.2017 року з 08:00 до 21:00 год. знаходився на своєму робочому місці, а саме за касою №5 в приміщенні супермаркету «Гіппо», розташованому по вул. Шосейна, 15/1. Знаходячись у вказаному місці у вказаний час у нього виник злочинний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна та незаконне збагачення за рахунок грошових коштів ТОВ «Свантовіт». Реалізуючи свій злочинний умисел з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, діючи умисно та цілеспрямовано, впевнившись, що його дії залишаються поза увагою працівників супермаркету «Гіппо» та інших осіб, ОСОБА_1 у період часу приблизно з 13:30 до 20:30 год. таємно викрав грошові кошти ТОВ «Свантовіт» на загальну суму 1504,63 грн, розпорядившись викраденими коштами на власний розсуд, тим самим спричинивши матеріальні збитки ТОВ «Свантовіт» на вказану суму.

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 11.12.2018р. ОСОБА_1 виправдано. Не погоджуючись з вироком суду Миколаївська місцева прокуратура №1 зверталась до суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 24.12.2019 року апеляцію залишено без задоволення, а вирок Заводського районного суду від 11.12.2018р. - без змін.

Таким чином, позивач вважає, що незаконне притягнення до кримінальної відповідальності призвело до спричинення йому моральної шкоди, яка підлягає стягненню з органів, якими вона завдана на підставі ст. 1176 ЦК України та Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду".

Відповідно до п. 5,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"№ 4 від 31.03.1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діють на час розгляду справи.

Згідно Правової позиція Верховного Суду України, викладеній у справі № 62203цс15 від 02.12.2015, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Слід також зазначити, що Законом встановлений мінімальний розмір моральної шкоди, а максимальний розмір відшкодування жодним законодавчим актом не обмежений.

Частинами 1, 5, 6 ст. 4 Закону визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Згідно до вимог ст. 25, п.9 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного Кодексу України, п.35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року №845, виконання судових рішень, які передбачають відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів здійснюється Державним казначейством України за вимогою органів державної виконавчої служби України за черговістю їх надходження, за рахунок і в межах бюджетних асигнувань, затверджених у Державному бюджеті України на цю мету. Такий порядок передбачений п. 1.3 Порядку, затвердженого наказом Державного казначейства України від 04.02.2008 року №39.

Тобто, виконання судових рішень, які передбачають відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів, здійснюється Державною казначейською службою України за рахунок коштів державного бюджету.

В обґрунтування розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивач зазначає, що під слідством та судом ОСОБА_1 перебував з 20 вересня 2017 року (дата повідомлення про підозру) по 24.12.2019 року (дата постановлення Ухвали апеляційним судом Миколаївської області), тобто 2 календарні роки 3 місяців 15 днів, або 27 повних місяців, або 826 днів.

Незаконним притягненням до кримінальної відповідальності і пред`явленням підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 1, 3 ст.191 КК України були зганьблені честь і гідність позивача, завдано непоправної шкоди престижу його репутації. Також, позивач значний проміжок часу повинен був витрачати на захист своїх прав проти неправомірного обвинувачення. Крім того, що стосується "інших негативних наслідків", то найбільш непоправним серед них слід назвати страх перед правоохоронною системою держави.

Вважає, що при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, слід виходити з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік», тобто 4723 грн, у зв`язку з чим мінімальний розмір моральної шкоди не може бути визначений менше ніж 128 282,2 грн. (4723 грн. х 27 місяців, тобто 127521 + 761,20 грн. (сума за 5 днів)).

З метою надання відповідей на поставлені питання стосовно визначення орієнтовного розміру компенсації моральної шкоди у зв`язку із спричиненням позивачеві моральної шкоди внаслідок неправомірних дій органів досудового розслідування та прокуратури, адвокат позивача звернувся із відповідною заявою до спеціаліста в галузі психологічного дослідження ОСОБА_3 , яка має вищу психологічну освіту, стаж роботи за фахом з 1996 року.

Згідно висновку фахівця, ситуація, яка вивчалась в психологічному досліджені, була та залишається на момент дослідження психотравмуючою для ОСОБА_1 , він має значні зміни в психоемоційному та фізичному стані, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості і виникли внаслідок більш ніж дворічного слідства по недоведеним звинуваченням. ОСОБА_1 має значні порушення свого соматичного стану, клінічні прояви тривоги і депресії, впевнений розвиток посттравматичного стресового розладу. Наслідки посттравматичного стресового розладу можуть мати фатальний характер для життя та здоров`я ОСОБА_1 , спричинити розвиток психосоматичних та психічних захворювань. Рекомендується обов`язкова консультація та тривала психотерапія у відповідного фахівця. ОСОБА_1 нанесено моральну шкоду в зв`язку із зазначеними обставинами. При визначенні розміру матеріальної компенсації за завдану моральну шкоду необхідно врахувати і приєднати суму за тривалу психотерапію та медикаментозний супровід.

Враховуючи інтенсивність та глибину сприйняття всіх психотравмуючих факторів, що супроводжували неправосудне переслідування позивача, можливо стверджувати, що він нізащо би не погодився відчути пережитий моральний і душевний біль вдруге за названу та будь-як іншу суму.

За таких обставин, вважає, що мінімальна сума відшкодування моральної шкоди повинна бути не менше 130 000 грн.

Крім того, у зв`язку з притягненням ОСОБА_2 , до кримінальної відповідальності, проведенням досудового слідства та судового розгляду справи, позивач поніс витрати на правову допомогу на суму 11500 грн. Зокрема, за умовами Договору про надання правової допомоги від 12.10.2017 року, гонорар адвоката складає 5000 грн, участь у судовому засіданні (судодень) 500 грн. Всього адвокат приймав участь у 13 судових засіданнях (6500 грн).

Посилаючись на викладене, просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання зі спеціального рахунку призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду на його користь 130 000 грн на відшкодування моральної шкоди, 11 500 грн сплачених позивачем у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, а також стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання зі спеціального рахунку призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду на його користь витрати на професійну правничу допомогу.

В подальшому позивач уточнив свої позовні вимоги та посилаючись на те, що оскільки відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2021рік» від 15 грудня 2020р. мінімальна заробітна плата складає 6000 грн., то розмір моральної шкоди за 27 місяців та 5 днів повинен становити 163000грн. Тому просить стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання зі спеціального рахунку призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду на його користь 163 000 грн на відшкодування моральної шкоди, 11 500 грн сплачених позивачем у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, а також стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання зі спеціального рахунку призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду на його користь витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Миколаївської обласної прокуратури про відшкодування шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури - задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання зі спеціального рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду, на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 163000 грн, а також 11500 грн сплачених позивачем у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Судові витрати віднесено на рахунок держави.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, Державна казначейська служба України звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що Новоодеським районним судом Миколаївської області не повно встановлено всі обставини справи та не вірно визначено грошовий розмір відшкодування шкоди при винесенні рішення.

Апелянт вказує, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування здійснюється відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

В той же час, посилаючись на положення пункту 5 постанова Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, апелянт вважає, що позивачем не доказано факту, обсягу та розміру понесених моральних страждань.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Позивачем було зазначено, а судом першої інстанції встановлено, що з 20.09.2017р. (моменту повідомлення про підозру у вчинені кримінального правопорушення) по 24.12.2019р. (момент винесення Миколаївським апеляційним судом ухвали) минуло 27 місяців та 4 дні. Проте, на думку апелянта, не було досліджено та перевірено факт того чи дійсно всі 27 місяців та 4 дні позивач перебував під слідством і судом, чи можливо були призупинені чи зупинені на деякий час щодо нього слідчі дії та/або кримінальне провадження.

Також, апелянт вважає, що розмір відшкодування шкоди повинен вираховуватись відповідно п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-УШ, який набрав чинності 1 січня 2017 року, виходячи з прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць, а не мінімальної заробітної плати.

Крім того, Державна казначейська служба України вважає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про відшкодування витрат на професійну (правничу) допомогу не врахував факту того, що відповідно до позовної заяви така допомога була надана позивачу у кримінальному провадженні, що витрати сплачені адвокату за надання правової допомоги у кримінальному провадженні є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи в суді. Такі процесуальні витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України та вони не можуть бути стягнуті за позовною заявою в іншому провадженні.

Також апелянт не погоджується із резолютивною частиною рішення суду, в якій зазначено про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, шляхом списання зі спеціального рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду, на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 163000,00грн, а також 11500,00 сплачених позивачем у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, так як кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинна містити відомості про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16). У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів та/або відшкодування шкоди, завжди необхідно було б залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти.

Від Головного управляння Національної поліції в Миколаївській області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ГУНП в Миколаївській області повністю підтримує доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України і вважає її такою, що підлягає задоволенню.

Зазначає, що під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Таким чином, при розгляді вказаної справи застосуванню підлягають статті 1173, 1174 ЦК України. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

При визначенні розміру відшкодування враховують вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167,1174 ЦК України.

Всупереч вимог ст. ст. 78, 80, 83 ЦПК України позивач не довів належними допустимими доказами самого факту заподіяння йому моральної шкоди таким діями відповідача, на які б поширювалася дія Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури, суду», також не надали доказів, з якими мали би право на відшкодування шкоди за загальними правилами цивільного судочинства.

Окрім того, не зазначив, в чому саме полягає ця шкода, не надав жодних доказів і не обґрунтував її розмір. Такими доказами повинні бути підтвердження свідків чи документів перебування у стресі, розповсюдження державними органами неправдивих відомостей, якщо він вважає, що відбувалось приниження честі і гідності. До речі захист честі і гідності повинен проводитись в іншому провадженні, ніж відшкодуванні моральної шкоди.

Також вказує, що із оскаржуваного судового рішення вбачається, що сам по собі факт виправдувального вироку є підставою для стягнення моральної шкоди. Суд першої інстанції вказав, що підставою для задоволення позову вважається тривалість перебування під слідством, характер пред`явленого обвинувачення та відновлення попереднього стану.

Проте, в супереч вимогам ст. 76 ЦПК жодних доказів про необхідність відновлення попереднього стану не наведено. А саме не з`ясовано, який стан потрібно відновити, що саме для цього зробити і чи пов`язується цей «попередній стан» причинно-наслідковим зв`язком із розслідуванням кримінального провадження та кримінального переслідування не відомо.

Крім того, судом першої інстанції для висновку про наявність моральної шкоди здоров`ю використаний висновок психолога ОСОБА_4 , в якому зазначено, що обстежуваний пережив тяжкі почуття несправедливості, а в чому вони виражаються не зазначено, ворожості усього світу, але не вказано у чому полягає ця ворожість, які об`єктивні обставини викликали такі почуття. До того ж цей висновок проведено тільки на поясненнях ОСОБА_5 , без дослідження усіх обставин справи.

Таким чином, висновок психолога ОСОБА_6 не може враховуватись судом, як доказ, бо суперечить вимогам ст. 78 ЦПК України і є недопустимим, бо одержаний із порушенням закону, так як в його основу покладено тільки пояснення ОСОБА_7 „ без дослідження усіх обставин справи.

Висновок психолога не доводить, що саме від дій правоохоронних органів у ОСОБА_1 виникло почуття ворожості усього світу, бо державні органи це ще не весь світ. До того ж психолог не має права визначати причинний зв`язок між психоемоційним станом позивача та діями відповідачів. Цей зв`язок встановлюється судом за допомогою доказів шляхом висновків про наявність дії у часі та просторі, а також наявності наслідків, пов`язаних із ними.

З огляду на зазначене, ГУНП вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, тому повинно бути скасовано, а апеляційна скарга ДКСУ підлягає задоволенню.

В судовому засіданні представник позивача не визнав доводи апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник прокуратури заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. В попередньому судовому засіданні представник ГУНП в Миколаївській області просила задовольнити апеляційну скаргу ДКСУ, надавши пояснення аналогічні змісту відзиву на неї.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що згідно матеріалів справи, 05.09.2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003502 внесені відомості про кримінальні правопорушення, передбачені ч.ч.1,3 ст. 191 КК України по 27 епізодам.

20.09.2017 ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, який органом досудового розслідування підозрювався у привласненні грошових коштів ТОВ «Свантовіт».

29.09.2017 було складено обвинувальний акт та кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 направлено до Заводського районного суду м. Миколаєва.

Під час судового слідства, 06.06.2018 року прокурором змінено обвинувачення з ч. 3 на ч. 1 ст. 191 КК України.

Згідно до обвинувального акту, ОСОБА_1 обвинувачувався в тому, що 31.08.2017 року з 08.00 до 21.00 год., знаходився на своєму робочому місці, а саме за касою № 5 в приміщенні супермаркету «Гіппо», розташованому по вул. Шосейна, 15/1. Знаходячись у вказаному місці у вказаний час у нього виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна та незаконне збагачення за рахунок грошових коштів ТОВ «Свантовіт». Реалізуючи свій злочинний умисел з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, діючи умисно та цілеспрямовано, впевнившись, що його дії залишаються поза увагою працівників супермаркету «Гіппо» та інших осіб, ОСОБА_1 у період часу приблизно з 13.30 до 20.30 год. таємно викрав грошові кошти ТОВ «Свантовіт» на загальну суму 1504,63 грн., розпорядившись викраденими грошовими коштами на власний розсуд, тим самим спричинивши матеріальні збитки ТОВ «Свантовіт» на вказану суму.

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 11.12.2018 року ОСОБА_1 виправдано. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 24.12.2019 року апеляційну скаргу Миколаївської місцевої прокуратури № 1 залишено без задоволення, а вирок Заводського районного суду м. Миколаєва без змін.

Також, приймаючи рішення, суд виходив з того, що на правовідносини, що виникли між сторонами, розповсюджується Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" та ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Законодавством встановлений тільки мінімальний розмір моральної шкоди за даною категорією справ, а остаточний розмір визначається судом з урахуванням обставин справи та в межах, встановлених цивільним законодавством. При цьому, суд має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Така правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 2 грудня 2015 року в справі за № 6-2203цс15.

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про державний бюджет на 2021 рік» у 2021 році мінімальна заробітна плата складала - у місячному розмірі: з 1 січня - 6000 гривень. Згідно матеріалів справи ОСОБА_1 перебував під слідством та судом ( з урахуванням апеляційного розгляду справи) з 20 вересня 2017 р. по 24 грудня 2019 р. Отже, період перебування під слідством та судом складає 27 місяців та 4 дні.

Наведені обставини є підставою для проведення відповідних розрахунків з урахуванням тих негативних наслідків, які настали в результаті незаконних дій правоохоронних органів.

Оскільки мінімальна заробітна плата на час розгляду справи судом складає 6000 грн. 00 коп., то сума, яка підлягає стягненню на користь позивача в рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди не може бути меншою, ніж 163000 грн. = (6000 х 27 місяців та 4 дні =162000 +1000 (сума за 4 дні)).

Водночас, відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Позивач в позовній заяві як на підставу для відшкодування моральної шкоди, посилався на висновок психолога ОСОБА_3 від 05.02.2020 року, відповідно до якого ОСОБА_1 має значні зміни в психоемоційному та фізичному стані, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості і виникли внаслідок більш ніж дворічного слідства по недоведеним звинуваченням, має значні порушення свого соматичного стану, клінічні прояви тривоги і депресії, впевнений розвиток посттравматичного стресового розладу. При визначені розміру матеріальної компенсації за завдану моральну шкоду просить врахувати і приєднати суму за тривалу психотерапію та медикаментозний супровід.

Проаналізувавши зазначені обставини, суд, з урахуванням конкретних обставин по справі, в тому числі і тривалості перебування позивача під слідством та судом, а також характеру пред`явленого обвинувачення, часу та зусиль, які необхідно було вжити для відновлення попереднього стану, та врахувавши вимоги розумності та справедливості, вважав можливим визначити компенсацію моральної шкоди у розмірі саме 163000 грн.

Щодо вимоги про відшкодування позивачу сум, сплачених за надання юридичної допомоги суд першої інстанції виходив з того, що згідно пункту 4 статті 3 Закону України від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР, у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

З метою отримання належної юридичної допомоги ОСОБА_1 звертався до адвоката Сулима В.В., з яким був укладений відповідний договір про надання правової допомоги на відповідних стадіях та позивачем було сплачено гонорар на загальну суму 11 500 гривень у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Так, позивач за надання юридичної допомоги сплатив адвокату Сулима В.В. 11 500,00 грн. за Договором про надання адвокатом правової допомоги № 29 від 12.10.2017 року та додатковою угодою №1 до Договору №29 про надання правничої допомоги від 12.10.2017 року, що підтверджено Актами: №1 від 12.10.2017 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №2 від 26.10.2017 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №3 від 15.11.2017 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №4 від 20.11.2017 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №5 від 23.04.2018 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №6 від 29.05.2018 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №7 від 07.06.2018 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №8 від 12.09.2018 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №9 від 06.12.2018 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №10 від 26.03.2019 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №11 від 04.06.2019 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №12 від 19.06.2019 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №13 від 24.12.2019 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень).

Даючи оцінку твердженням відповідачів про те, що витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, суд першої інстанції застосував правові висновки, викладені в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.04.2020р. по справі № 727/4597/19, в якій зроблено висновки, що профільний закон «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату, а оскільки адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність до них не можуть бути застосовані положення Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Положення «Про форму та зміст розрахункових документів», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 21 січня 2016 року №13 та Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148, оскільки останні не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку та не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність.

У вказаній постанові Верховний Суд також зазначив, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката та одночасно дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанцію, довідку, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

Отже, як випливає з вищевикладеної позиції Верховного Суду, видана адвокатом квитанція, довідка або інший документ, складений у довільній формі на підтвердження отримання від клієнта готівкових коштів за надання правової допомоги разом із договором про надання правової допомоги (актами виконаних робіт тощо), на думку суду, є належним доказом для підтвердження витрат учасника справи на професійну правничу допомогу.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до п. 4 ст. 3 Закону України від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР вимоги про стягнення розміру витрат за надання правової допомоги в розмірі 11 500 гривень є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Висновки суду відповідають обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини, в тому числі і зазначеному в тексті рішення.

Так, за змістом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено ст. 56 Конституції України.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені положеннями статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Ст. 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

На день розгляду справи єдиним таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», прийнятий ще у 1994 році, сфера дії якого поширюється на широке коло суб`єктів, у тому числі й на осіб, стосовно яких постановлено виправдувальний вирок.

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Частиною другою статті вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно з пунктом 5 статті 3 цього Закону у наведених у ст.1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Оскільки в даній справі шкода завдана позивачу внаслідок його незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, по при розгляді справи застосуванню підлягають ст. 1176 ЦК України та Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а не статті 1173, 1174 ЦК України, як на це помилково посилається ГУНП в Миколаївській області в відзиві на апеляційну скаргу.

Безпідставним є також посилання апелянта в апеляційній скарзі на не з`ясування судом того чи дійсно всі 27 місяців та 4 дні позивач перебував під слідством і судом, чи можливо були призупинені чи зупинені на деякий час щодо нього слідчі дії та/або кримінальне провадження, оскільки апелянт не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх стверджень щодо вказаного факту, а також того, яке це має правове значення для визначення тривалості періоду перебування позивача під слідством і судом.

Натомість матеріали кримінальної справи № 487/5249/17 щодо притягнення позивача ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не містять в собі даних про призупинені чи зупинені на деякий час щодо нього слідчі дії та/або кримінальне провадження, оскільки:

05.09.2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003502 були внесені відомості про кримінальні правопорушення, передбачені ч.ч.1,3 ст. 191 КК України по 27 епізодам;

20.09.2017 ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, який органом досудового розслідування підозрювався у привласненні грошових коштів ТОВ «Свантовіт»;

29.09.2017 було складено обвинувальний акт та кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 направлено до Заводського районного суду м. Миколаєва.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 05.10.17 справу було призначено в підготовче судове засідання на 12.10.2017р., а ухвалою від 12.10.2017р. - до розгляду в судовому засіданні на 20.10.2017р. Після цього справа неодноразово призначалася до розгляду, у справі оголошувалися перерви.

Під час розгляду справи судом 06.06.2018 року прокурором змінено обвинувачення на ч. 1 ст. 185 КК України.

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 11.12.2018 року ОСОБА_1 виправдано.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 22.01.2019р. було відкрито апеляційне провадження, а ухвалою від 31.01.2019р. справу призначено до розгляду на 26 березня 2019р. Після цього справа неодноразово призначалася до розгляду, у справі оголошувалися перерви.

24.12.2019 року апеляційну скаргу Миколаївської місцевої прокуратури № 1 залишено без задоволення, а вирок Заводського районного суду м. Миколаєва без змін.

Процесуальні документи про зупинення провадження у кримінальній справі не виносилися.

Щодо доводів апеляційної скарги про неправомірне визначення судом розміру моральної шкоди, виходячи з мінімальної заробітної плати, не врахування того, що мінімальна заробітна плата відповідно до п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016р., який набрав чинності 01.01.2017р., не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, застосовується прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць, а також того, що позивачем не доведено факту та обсягу понесених моральних страждань, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з пунктом 1 статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених у ст.1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Суд першої інстанцій правильно керувався тим, що на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивач має право на відшкодування моральної шкоди.

Правильно також, визначаючи мінімальний розмір моральної шкоди, суд виходив з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством та судом, а саме станом на 2021 рік. Цей розмір, визначений з урахуванням мінімальної заробітної плати у розмірі 6000грн., у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом.

Проте, у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судом було з`ясовано чинники, які враховуються під час визначення розміру відшкодування, а саме негативні наслідки, які продовжувалися для позивача під час тривалого часу перебування його під слідством та судом, а також значні зміни в психоемоційному стані, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості і виникли внаслідок більш ніж дворічного слідства по недоведеним звинуваченням, значні порушення його соматичного стану, клінічні прояви тривоги і депресії, впевнений розвиток посттравматичного стресового розладу, що підтверджено висновком психолога ОСОБА_3 від 05.02.2020 року.

Тобто судом враховано характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

За таких обставин оскаржуване судове рішення в частині стягнення 163000 грн. на відшкодування моральної шкоди є законними та обґрунтованими, а посилання апелянта на недоведеність позивачем факту, обсягу та розміру моральних страждань таким, що не відповідає обставинам справи.

При цьому колегія суддів відхиляє також доводи, викладені в відзиві на апеляційну скаргу ГУНП в Миколаївській області, про відсутність підстав для врахування висновку психолога ОСОБА_3 від 05.02.2020 року, якому суд дав належну правову оцінку у сукупності з іншими доказами у справі, оскільки суд відповідно до положень ст. 13 ЦПК України розглядає цивільні справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а ГУНП в Миколаївській області, яке є відповідачем у справі, в супереч положенням ч.1 ст. 81 ЦПК України, яка передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надала суду доказів на спростування наданого позивачем доказу.

Доводи апеляційної скарги про те, що для визначення розміру відшкодування позивачу моральної шкоди як розрахункову величину необхідно брати не мінімальну заробітну плату, а прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на час розгляду справи, не можуть бути прийняти до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3 розділу 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016р., на який посилається ДКСУ в апеляційній скарзі, мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Однак, відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачеві не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а відтак, підстави для застосування наведеної норми до виниклих правовідносин відсутні. Крім того, вказаним Законом не вносилися зміни до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік».

Задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, суд першої інстанції, правильно застосував положення частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та визначив розмір відшкодування моральної шкоди із розрахунку мінімальної заробітної плати у розмірі 6000 грн.

Не погоджується колегія суддів також з доводами апеляційної скарги про те, що оскільки витрати сплачені адвокату за надання правової допомоги у кримінальному провадженні процесуальним законом віднесено до судових витрат, то вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом, і їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України та вони не можуть бути стягнуті за позовною заявою в іншому провадженні, виходячи з наступного.

У позовній заяві позивач вказав, що під час розгляду кримінальної справи № 487/5249/17 зазнав витрат на правову допомогу на суму 11500 грн.

В чинному КПК України немає окремої статті, яка б безпосередньо була присвячена правам виправданого чи особи, стосовно якої закрито справу за відсутності складу злочину.

Проте ч.3 ст.43 діючого КПК України передбачає, що виправданий має права обвинуваченого, передбачені ст. 42 цього Кодексу, в обсязі, необхідному для захисту на відповідній стадії судового провадження.

У ст. 42 діючого КПК України міститься широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не виправдалися.

Ст. 118 КПК України дійсно до процесуальних витрат відносить також витрати на правову допомогу, а п.13 ст. 368 КПК України передбачено, що ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити в тому числі питання на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі.

Порядок розподілу процесуальних витрат, понесених у кримінальній справі врегульований у ст. 124 КПК України. Згідно з частинами першою та другою цієї статті у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. За відсутності в обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування зазначених витрат, вони компенсуються потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом для компенсації шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. У разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. Частиною 1 ст. 126 КПК України передбачено, що суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

Отже, за наявності обвинувального вироку суду відшкодувати понесені у кримінальній справі процесуальні витрати може собі потерпілий та держава, а тягар відшкодування таких витрат покладається на обвинуваченого, окрім як у випадку відсутності в останнього коштів, достатніх для відповідного відшкодування.

Механізм повернення обвинуваченому витрат, пов`язаних з розглядом кримінальної справи, чинний КПК України не передбачає. Проте КПК України містить главу під назвою «Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов», згідно зі статтею 130 якої шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

Отже, такі витрати можуть бути повернуті на підставі пунктів 3 і 4 частини першої ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у випадках, передбачених цим законом. Тому колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що вимогу позивача про відшкодування йому витрат, понесених у кримінальному провадженні на правову допомогу, треба розглядати за правилами КПК України. Вимоги позивача у цій частині теж слід розглядати за правилами цивільного судочинства і такі витрати не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України.

Саме про таке застосування зазначених норм права йде мова в правових висновкам, викладених в п. 40-45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16.

Зокрема, пунктом 4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовуються (повертаються) в тому числі і суми, сплачені ним у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

В п. 10 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» також йде мова про те, що відповідно до п.4 ст.3 Закону громадянинові підлягають поверненню суми, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги. До цих сум відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

Статтею 50 КПК України передбачено, що повноваження захисника на участь у кримінальному провадженні підтверджуються: свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю; ордером, договором із захисником або дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Встановлення будь-яких додаткових вимог, крім пред`явлення захисником документа, що посвідчує його особу, або умов для підтвердження повноважень захисника чи для його залучення до участі в кримінальному провадженні не допускається.

Матеріали справи містять договір № 29 про надання правової допомоги від 12.10.2017р., укладений між адвокатом Сулима В.В. та Радич Д.О., предметом якого, зокрема, є забезпечення захисту прав, свобод і законних інтересів ОСОБА_1 у будь-якому статусі підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, потерпілого; особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію); надання правової допомоги Клієнту у статусі свідка у кримінальному провадженні; правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу його діяльності в будь-якому статусі; складення заяв, скарг, заперечень, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів Клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво інтересів Клієнта у судах під час здійснення кримінального, цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до п.2.8 та 2.9 розділу 2 договору клієнт зобов`язаний відшкодовувати адвокату фактичні витрати, необхідні для виконання договору, своєчасно та в повному обсязі оплачувати вартість отриманих послуг за Договором.

Згідно п.1 розділу 3 договору гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені Сторонами та зазначені в Додатку 1 до цього Договору, розмір його не залежить від досягнення чи недосягнення Адвокатом позитивного результату, якого бажає Клієнт. До гонорару не включаються фактичні витрати, необхідні для виконання Договору. Факт наданих послуг підтверджується актом наданих послуг, зразок якого є Додатком 2 до цього Договору. Підставою для сплати гонорару є рахунок-фактура, зразок якого є Додатком 3 до цього Договору. Клієнт сплачує гонорар у день отримання рахунку-фактури. Гонорар сплачується готівкою або здійснюється у безготівковому порядку на рахунок Адвоката. У разі проведення розрахунку готівкою Адвокат видає Довідку, зразок якої є Додатком 4 до цього Договору.

Згідно додаткової угоди №1 до договору до №29 про надання правової допомоги від 12.10.2017р., сторони узгодили, що відповідно до розділу 3 укладеного договору про надання правової допомоги гонорар адвоката визначається у розмірі 5000грн., а витрати на представництво в суді складають 500грн. за один судодень.

Відповідно до рахунку №1 до договору до №29 про надання правової допомоги від 12.10.2017р. адвокатом отримано 5000грн. гонорару (а. с. 79).

Відповідно до акту приймання передачі виконаних робіт №1 до договору до №29 про надання правової допомоги від 12.10.2017р. адвокатом Сулима В.В. здійснено представництво в суді 12 жовтня 2017р., за що сплачено 500грн. (а. с. 80).

Аналогічні акти приймання передачі виконаних робіт до договору до №29 про надання правової допомоги складено сторонами 23.10.2017р., 15.11.2017р., 20.11.2017р., 23.04.2018р., 29.05.2018р., 07.06.2018р., 12.09.2018р., 06.12.2018р., 26.03.2019р., 04.06.2019р., 19.06.2019р., 24.12.2019р., відповідно до яких адвокатом Сулима В.В. здійснено представництво в суді 23.10.2017р., 15.11.2017р., 20.11.2017р., 23.04.2018р., 29.05.2018р., 07.06.2018р., 12.09.2018р., 06.12.2018р., 26.03.2019р., 04.06.2019р., 19.06.2019р., 24.12.2019р., за що сплачено йому по 500 грн. за кожен судодень (а. с. 81-93).

Оглянуті в суді матеріали кримінальної справи 487/5249/17 щодо притягнення позивача ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності підтверджують факт участі адвоката Сулими В.В. в судових засіданнях 23.10.2017р., 15.11.2017р., 20.11.2017р., 23.04.2018р., 29.05.2018р., 07.06.2018р., 12.09.2018р., 06.12.2018р., 26.03.2019р., 19.06.2019р., 24.12.2019р. Щодо участі в судовому засіданні 04.06.2019р., то в матеріалах кримінальної справи відсутні дані про проведення судового засідання в цей день. Однак є дані про те, що судове засідання фактично відбувалося 11 червня 2019, що підтверджується журналом судового засідання (а.с.74т.2). Як пояснив в суді апеляційної інстанції представник позивача, в акті приймання передачі виконаних робіт від 04.06.2019р. була допущена суто технічна помилка в зазначенні дати судового засідання та дати складання акту.

При вирішенні питання щодо певних видів правничої допомоги адвоката Сулими В.В. колегією суддів враховується пов`язаність їх з розглядом справи, обґрунтованість та розумність визначення у контексті обсягу заперечень, наданих протилежною стороною.

Переглядаючи рішення суду в цій частині, колегія суддів враховує, що виходячи із конкретних обставин справи, адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту та визначає конкретний вид документів, які необхідно скласти та подати до суду для захисту інтересів свого клієнта.

Слід зазначити, що п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Із матеріалів справи убачається, що дії, зазначені в актах приймання передачі виконаних робіт до договору до №29 про надання правової допомоги від 12.10.2017р., 23.10.2017р., 15.11.2017р., 20.11.2017р., 23.04.2018р., 29.05.2018р., 07.06.2018р., 12.09.2018р., 06.12.2018р., 26.03.2019р., 11.06.2019р. (помилково датованого як 04.06.2019р.), 19.06.2019р., 24.12.2019р. відповідають умовам договору про надання правової допомоги та пов`язані з даною справою.

Доводи відповідачів про необхідність відмови у відшкодуванні витрат на правову допомогу через не надання позивачем належних документів, передбачених законодавством, що підтверджують факт понесення позивачем витрат на правничу допомогу адвоката, не можуть бути враховані при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, виходячи з наступного.

По-перше, матеріали справи містять дані про отримання адвокатом від позивача 11500грн. за надання йому юридичної допомоги, з яких 5000грн. у якості гонорару (а. с. 79) та 6500 грн. за участь у 13 судових засіданнях із розрахунку по 500 грн. за кожен судодень (а. с. 81-93). Дані витрати є співмірними зі складністю справи та складністю виконаної адвокатом роботи, критерієм значимості справи для позивача, який тривалий час перебував під слідством та судом.

А, по-друге, за змістом пункту 1 частини 2 статті 137, частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатом розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 цього Кодексу).

Натомість положеннями пункту 2 частини 2 статті 137 ЦПК України регламентовано порядок компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (витрати на проїзд, проживання, поштові послуги тощо), для розподілу яких необхідною умовою є надання відповідних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Касаційного Цивільного Суду від 12 лютого 2020р., у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 у справі №922/445/19, у постанові Касаційного господарського суду від 20 грудня 2019р. у справі № 903/125/19, у постанові Касаційного Адміністративного суду від 29 жовтня 2020р. у справі № 686/5064/20, в якій зокрема, також зазначено, що питання щодо застосування процесуальних норм права, які регулюють порядок розподілу судових витрат за надану професійну правничу допомогу на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою було предметом дослідження судами різних юрисдикцій.

А оскільки у ЦПК, ГПК і КАС України вище зазначені процесуальні норми є однаковими за змістом, вищенаведена практика тлумачення судами різних юрисдикцій вказаних норм ЦПК, ГПК та КАС України є застосовною і до обставин цієї справи.

Аналогічний правовий висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року у справі №640/10548/19.

Відхиляє колегія суддів також доводи апеляційної скарги, як підставу для скасування чи зміни рішення суду про те, що у справах даної категорії резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомості про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16), так як у разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів та/або відшкодування шкоди, завжди необхідно було б залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти, оскільки резолютивна частина рішення суду не містить в собі номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів, в ній зазначено тільки про стягнення коштів на користь позивача з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання зі спеціального рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Проте, посилання апелянта на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16, є безпідставними, оскільки вони стосуються іншої категорії справ, а саме у спорах про повернення помилково або надміру сплачених сум виконавчого збору, які також мають стягуватись з Державного бюджету України, а не про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, тому підстав для його скасування немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 17 лютого 2022 року.