КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 359/3059/19 Головуючий у 1 інстанції: Борець Є.О.
провадження №22-ц/824/1592/2022 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

09 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Суханової Є.М., Сушко Л.П.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Тесленко Тетяни Володимирівни - представника ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: ОСОБА_4 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без укладення шлюбу, визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності, визнання права власності на частку в цьому об`єкті нерухомого майна, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що в період часу від 04 січня 1985 року до 01 серпня 2000 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 . Вказує, що після розірвання шлюбу вона ( ОСОБА_2 ) продовжила проживати з ним однією сім`єю.

Вказувала, що 18 серпня 2014 року ОСОБА_3 придбав квартиру

АДРЕСА_1 . Цей об`єкт нерухомого майна був спільною сумісною власністю позивачки та ОСОБА_3 .

06 березня 2015 року ОСОБА_3 зник за невідомих обставин і місце його знаходження не відоме.

В лютому 2019 року ОСОБА_2 дізналась про те, що квартира

АДРЕСА_1 була відчужена у власність

ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16 червня 2015 року. Цей договір був укладений між ОСОБА_1 та її сином ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності від 8 червня 2015 року.

Зазначала, що ОСОБА_3 не підписував довіреність та не уповноважував ОСОБА_4 на відчуження квартири, що свідчить про те, що договір купівлі-продажу квартири не відповідав волевиявленню ОСОБА_3 та був укладений без дотримання вимоги, передбаченої ч.3 ст.203 ЦК України.

Крім того, ОСОБА_2 не надавала нотаріально засвідченої згоди на відчуження цього об`єкта нерухомого майна, що свідчить про те, що договір купівлі-продажу квартири також був укладений з порушенням вимог, передбачених ч.3 ст.65 СК України.

Тому, ОСОБА_2 просила суд встановити факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 без укладення шлюбу в період часу від 01 серпня 2000 року до 06 березня 2015 року, визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності позивача та ОСОБА_3 , визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку в цьому об`єкті нерухомого майна, а також визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 16 червня 2015 року між ОСОБА_3 , від імені якого діяв ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є.В. та зареєстрований в реєстрі за №888.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2021 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 однією сім`єю з ОСОБА_3 без укладення шлюбу в період часу від 01 січня 2004 року до 01 березня 2015 року включно.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку в квартирі

АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 16 червня 2015 року між ОСОБА_3 , від імені якого діяв ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є.В. та зареєстрований в реєстрі за №888.

У задоволенні позову в частині вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без укладення шлюбу в періоди часу від 01 серпня 2000 року до 01 січня 2004 року та від 02 березня 2015 року до 06 березня 2015 року відмовлено.

В апеляційній скарзі адвоката Тесленко Т.В. - представника ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції.

Скарга обґрунтована тим, що позивачем не надано доказів, що підтверджують спільні витрати, купівлю майна для спільного користування, а також участі у витратах на утримання житла тощо.

Також позивачем до позовної заяви не наводиться інформація, чи інші докази, які свідчать про невиконання зобов`язання ОСОБА_3 за Договором про іпотечний кредит, а тому Договір поруки №S120G2 від 13.11.2007 року не може бути доказом спільного проживання однією сім`єю позивачки та ОСОБА_3 , а також доказом купівлі за спільні кошти.

Також, як вбачається з матеріалів справи, до яких додано копію Довідки Державної іпотечної установи від 19.10.2012 року №4604/6/2, заборгованість ОСОБА_3 за Договором про іпотечний кредит №001542 від 13.11.2007 року погашено повністю. Доказів щодо того, що позивачкою приймалась участь у виконанні зобов`язань за вказаним договором іпотеки - відсутня, що свідчить про те, що майно придбане за власні кошти ОСОБА_3 .

Вказує, що виходячи з матеріалів справи та тексту оскаржуваного рішення, єдиним аргументом позивачки та єдиним аргументом Бориспільського міськрайонного суду Київської області в оскаржуваному рішенні щодо встановлення факту проживання однією сім`єю є показання свідків. З цього приводу зазначає, що Верховний Суд у постанові 14.02.2018 у справі №129/2115/15-ц, акцентував увагу на тому, що покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту.

Вважає, що навіть у разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, а тому сам факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази факту внесення позивачкою грошових коштів при придбанні спірного майна, і не надано доказів про наявність у неї таких коштів на момент придбання майна та джерел їх походження.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_3 зник 06.03.2015 року, про що позивачкою було повідомлено правоохоронні органи. Відповідно до заяви про злочин, поданої позивачкою до прокуратури АРК, ОСОБА_2 припускала, що ОСОБА_3 зник, а відносно нього та його власності, як стверджує позивачка, могли скоїти злочинні дії.

Крім того, позивачка у вказаній вище заяві просить провести відповідні дії щодо встановлення винних осіб за фактом скоєння злочину, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України.

Зазначає, що позиція позивачки щодо визнання договору купівлі - продажу майна недійсним ґрунтується на копії висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 10.10.2016 року за №10-411/10412/16-32, здійсненої в межах кримінального провадження №0000041 від 29.02.2016 року на виконання постанови від 23.06.2016 року щодо проведення судово-почеркознавчої експертизи у вказаному кримінальному провадженні, призначеної старшим слідчим в ОВС 3 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України полковником юстиції Дишлюком М.М.

Проте, вказаний висновок не може бути доказом у справі, оскільки у висновку експертів експертами акцентовано увагу на тому, що при огляді наданих для проведення почеркознавчої експертизи надано електрофотокопії. Пізніше експертами було заявлено клопотання про надання оригіналів досліджуваних документів і додаткових вільних зразків підпису ОСОБА_3 у різних документах за 2015 рік, на що було надано лист від 12.07.2016 року за №6/5063, в якому повідомлялось про неможливість надання запитуваних документів, а тому експертами було прийнято рішення проводити почеркознавчу експертизу за наявними документами.

Вважає, що договір купівлі-продажу майна між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений з дотримання норм чинного законодавств, зокрема, але не виключно ст.203, 655 - 662 ЦК України, з урахуванням положень Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595.

Отже, ОСОБА_1 є власником майна, набутого в законний спосіб із дотриманням нормативно-правових актів, що регулюють питання здійснення правочинів та інших дій пов`язаних із придбанням і відчуженням майна.

Щодо неправильного застосування судом строку позовної давності, то зазначає, що суд посилається на документ, який прямо вказує та підтверджує той факт, що позивачці була відома інформація про укладення оспорюваного правочину, проте суд ігнорує зміст документу, на який сам же і посилається.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що з метою забезпечення юридичної визначеності належить встановити факт проживання ОСОБА_2 однією сім`єю з ОСОБА_3 без укладення шлюбу в період часу від 01 січня 2004 року до 01 березня 2015 року включно. Проте, підстави для встановлення вказаного факту в періоди часу від 01 серпня 2000 року до 01 січня 2004 року та від 02 березня 2015 року до 06 березня 2015 року відсутні, тому вірно відмовив у задоволенні позову в цій частині. Також суд вважав, що квартиру АДРЕСА_1 належить визнати об`єктом спільної сумісної власності позивачки та ОСОБА_3 . Крім того, вважав, що за ОСОБА_2 слід визнати право власності на 1/2 частку в цьому об`єкті нерухомого майна.

Також, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 не надавала ОСОБА_3 нотаріально засвідченої згоди на відчуження квартири у власність інших осіб, що свідчить про те, що договір купівлі-продажу квартири був укладений з порушенням вимог, передбачених ч.3 ст.65 СК України, а тому договір купівлі-продажу квартири, укладений 16 червня 2015 року, суд вважав за необхідне визнати недійсним.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 04 січня 1985 року ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_3 , після чого їй було присвоєно прізвище « ОСОБА_6 », що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 04 січня 1985 року.

01 серпня 2000 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був розірваний, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 01 серпня 2000 року.

Встановлено, що 18 серпня 2014 року ОСОБА_7 уклав з ТОВ «МКС РЕС» договір купівлі-продажу квартири, за яким він придбав квартиру

АДРЕСА_1 .

Так, в матеріалах цивільної справи міститься копія довіреності від 08 червня 2015 року, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_4 від його імені укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

16 червня 2015 року ОСОБА_4 , діючи від імені ОСОБА_3 на підставі вказаної довіреності, уклав з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є.В. та зареєстрований в реєстрі за №888. За цим договором ОСОБА_4 , діючи від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності від 08 червня 2015 року, відчужив у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

За ч.1 ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до ч.2 ст.74 СК України на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

За ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч.2 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За ч.1 ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Зі змісту довідки КП «Житлово-експлуатаційне об`єднання Київського району м.Сімферополя» №20664 від 26 жовтня 2007 року вбачається, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 продовжувала проживати з ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_2 .

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 показали, що вони є синами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Вони стверджують, що в 2000 році ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвали шлюб виключно для того, щоб поліпшити житлові умови. Штучне розірвання шлюбу батьків мало суто фіктивний характер, оскільки відносини між ними не погіршились, вони продовжили проживати однією сім`єю. Спірна квартира в

с. Чубинське Бориспільського району була придбана за спільні грошові кошти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для того, щоб в ній проживав їх син ОСОБА_8 . Останній раз свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 бачили їх батька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 показали, що вони є родичами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Їм відомо про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, у них народились двоє синів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Між позивачем та ОСОБА_3 були безконфліктні сімейні відносини, вони неодноразово приїжджали в гості у 2012 та 2014 роках. Тому свідкам ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 навіть не було відомо те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвали шлюб.

Вищенаведене свідчить про те, що починаючи від 1 серпня 2000 року до 1 березня 2015 року ОСОБА_2 продовжувала проживати однією сім`єю з ОСОБА_3 без укладення шлюбу. Проте, СК України, яким вперше врегульовані правовідносини жінки та чоловіка, проживаючих однією сім`єю без укладення шлюбу, набрав чинність лише 01 січня 2004 року. ОСОБА_3 зник, починаючи з 02 березня 2015 року, а не з 06 березня 2015 року.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що з метою забезпечення юридичної визначеності належить встановити факт проживання ОСОБА_2 однією сім`єю з ОСОБА_3 без укладення шлюбу в період часу від 01 січня 2004 року до 01 березня 2015 року включно. Проте, підстави для встановлення вказаного факту в періоди часу від 01 серпня 2000 року до 01 січня 2004 року та від 02 березня 2015 року до 06 березня 2015 року відсутні, тому суд вірно відмовив у задоволенні позову в цій частині.

Також встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була придбана в період часу, протягом якого ОСОБА_3 проживав однією сім`єю з ОСОБА_2 без укладення шлюбу. На підставі ст.74 СК України презюмується виникнення права спільної сумісної власності на квартиру.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України представник відповідача ОСОБА_15 не подав переконливих та беззаперечних доказів на спростування вказаної презумпції та на підтвердження того, що квартира була придбана за особисті грошові кошти ОСОБА_3 . В матеріалах цивільної справи відсутні також докази на підтвердження існування підстав для відступлення від засад рівності часток сторін у вказаному об`єкті нерухомого майна.

З огляду на це суд вірно вважав, що квартиру АДРЕСА_1 належить визнати об`єктом спільної сумісної власності позивачки та ОСОБА_3 . Також суд вірно вважав, що за ОСОБА_2 слід визнати право власності на 1/2 частку в цьому об`єкті нерухомого майна.

Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_2 не надавала ОСОБА_3 нотаріально засвідченої згоди на відчуження квартири у власність інших осіб, що свідчить про те, що договір купівлі-продажу квартири був укладений з порушенням вимог, передбачених ч.3 ст.65 СК України.

Зі змісту висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №16369/16370/16-32 від 27 грудня 2016 року (а.с.122-129 т.2) вбачається, що підпис від імені ОСОБА_3 , який міститься у рядку «Підпис» на зворотній стороні довіреності від 08 червня 2015 року, був виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою, що свідчить про те, що ОСОБА_3 не уповноважував ОСОБА_4 на відчуження квартири АДРЕСА_1 , а тому оспорюваний договір купівлі-продажу квартири був укладений без волевиявлення ОСОБА_3 та не відповідає вимогам, передбаченим ч.3 ст.203 ЦК України.

Також, з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 02 жовтня 1986 року (а.с.138, т.1) та копії свідоцтва про зміну прізвища від 04 травня 2012 року (а.с.140 т.1) вбачається, що ОСОБА_4 є сином ОСОБА_1 , що свідчить про те, що договір купівлі-продажу квартири був укладений з метою неправомірного заволодіння цим об`єктом нерухомого майна особами, які перебували в родинних відносинах.

З огляду на це суд вірно вважав, що з метою відновлення законності належить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 16 червня 2015 року між ОСОБА_3 , від імені якого діяв ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є.В. та зареєстрований в реєстрі за №888.

Зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №155670808 від 08 лютого 2019 року (а.с.39-40 т.1) вбачається, що про укладення договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_2 вперше дізналась 08 лютого 2019 року, в той же день розпочався трирічний строк позовної давності та закінчився лише 08 лютого 2022 року. Зі штампу на титульному аркуші позову (а.с.2 т.1) вбачається, що ОСОБА_2 звернулась до суду ще 08 квітня 2019 року, що свідчать про те, що вона не пропустила строк позовної давності.

В матеріалах цивільної справи міститься копія заяви позивача про злочин від 12 серпня 2015 року, однак в цій заяві ОСОБА_2 повідомила не лише про зникнення ОСОБА_3 , а також про те, що вона не могла потрапити в квартиру. Інформація про укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири в змісті вказаної заяви відсутня, а тому суд вірно критично оцінив посилання представника ОСОБА_15 на те, що ОСОБА_2 пропустила строк позовної давності.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката Тесленко Тетяни Володимирівни - представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 16 лютого 2022 року.

Головуючий:

Судді: