Справа №705/4921/19
2/705/320/22

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2022 року м. Умань

Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючої судді Годік Л.С.

при секретарі Остропольській О.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Умань цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2019 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позивач у позові просить суд ухвалити рішення суду, яким стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь борг в сумі 12450 грн. 00 коп., 3% річних в сумі 311 грн. 25 коп., 100 грн. за довідку АТ КБ «Приватбанк» та судові витрати в сумі 5768 грн. 40 коп.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що12 грудня 2018 року відповідач по справі ОСОБА_2 під розписку позичив у нього грошові кошти в сумі 500 доларів США, що еквівалентно 12450 грн. 00 коп., відносно курсу долара до гривні, відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк».

Згідно даної розписки відповідач зобов`язувався повернути йому борг до 15 грудня 2018 року, проте до вказаної дати борг повернутий не був. Після закінчення терміну повернення боргу, він неодноразово спілкувався з відповідачем по питанню повернення боргу, проте відповідач обіцяв повернути борг, але не повернув його по сьогодні.

Виходячи з суми заборгованості відповідач зобов`язаний виплатити за прострочення зобов`язання повернення боргу 3% річних, що становить 311,25 грн. (розрахунок 12450х3% :12 місяців х10 місяців = 311,25), які належать до стягнення з відповідача.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задоволити. Представник позивача вказав, що сторони по справі були знайомі. Кошти відповідно до розписки передавалися біля магазину АТБ по вул. Тищика м.Умань в присутності свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в автомобілі. Кошти передавалися купюрами по 100 доларів США.

В судовому засіданні відповідач пояснив, що 12.12.2018 року він приїхав до магазину АТБ, що по вул. Тищика в м. Умань щоб подивитися місце, де мав продавати ялинки. Коли виїзжав зачепив своїм автомобілем автомобіль ОСОБА_4 , тобто створив ДТП та був винен. До моменту ДТП він не знав ОСОБА_4 та ніколи з ним не зустрічався. Після ДТП він та ОСОБА_4 поїхали до офісу позивача, де позивач запитав, як він буде вирішувати питання щодо відшкодування збитку. Він вказав, що оскільки на дворі пізно, то він наступного дня звернеться до страхової компанії та відповідно з представником страхової приїдуть та вирішать питання по страховці. На підтвердження того, що він зобов`язується відшкодувати збитки по ДТП написав розписку про ніби то отримані 500 доларів США, однак ніяких коштів від позивача не отримував, а також залишив свій автомобіль біля офісу позивача. Після написання розписки його позивач підвіз додому, він біля дому передав позивачу свій паспорт, та після цього він поїхав до лікарні, оскільки погано почувався, піднявся тиск та після надання медичної допомоги повернувся додому. Наступного дня він разом з дочкою та зятем поїхали в страхову компанію, приїхав ОСОБА_4 та вирішили питання щодо страхового відшкодування. Після цього ОСОБА_4 повернув йому документи, автомобіль, а за розписку він забув. Після страхової виплати виявилося, що йому потрібно було відшкодувати 10000 грн. та на протязі одного місяця він відшкодував вказану суму позивачу. Крім того, двічі давав позивачу по 2000 грн., загалом передав позивачу 14000 грн., при цьому ніяких розписок від позивача не вимагав.

Представник відповідача позовні вимоги позивач вважає не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на відзив. Представник позивача вказала, що 12.12.2018 року приблизно о 17год. 00 хв. на автостоянці біля магазину АТБ по вул. Тищика в м. Умань сталася незначна ДТП в ході якої ОСОБА_2 на своєму автомобілі Mersedes Vito д/н НОМЕР_1 завдав пошкодження автомобілю Land Rover, який належить ОСОБА_4 з місця пригоди він не поїхав, дочекався позивача, передав йому документи на свій автомобіль і він потребував від нього їхати з ним на територію ВАТ «Уманська автобаза», де знаходиться офіс ОСОБА_4 , де на вимогу останнього написав розписку. В дійсності ніяких грошей у ОСОБА_7 . ОСОБА_2 не позичав та не міг позичати, оскільки вони не були знайомі до моменту ДТП.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні вказав, що перебуває у дружніх відносинах з ОСОБА_4 .. Він 12.12.2018 року під`їхав на зупинку магазину АТБ по вул.. Тищика м. Умань, побачив свого знайомого ОСОБА_4 до якого підійшов та сів до його автомобіля на заднє сидіння, говорили. Через якийсь час до автомобіля ОСОБА_4 підійшов дідусь (вказав на відповідача по справі), він сів до автомобіля на заднє сидіння, поруч з ним та ОСОБА_4 дав йому 500 доларів США купюрами по 100 доларів США. В подальшому він пішов по своїх справах.

Заслухавши пояснення учасників процесу, свідка та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав.

Відповідно до змісту заявленого позову підставою його подання є невиконання відповідачем зобов`язання щодо повернення позивачу коштів в рахунок погашення боргу за розпискою.

На підтвердження заявлених вимог позивач надав копію розписки та копію довідки курсу валют станом на 02.10.2019.

Із змісту розписки вбачається, що ОСОБА_2 позичив 500 доларів США в ОСОБА_4 та зобов`язується повернути 15.12.2018 року. Розписка датована 12.12.2018 року та підписана ОСОБА_2 (а.с.7)

Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст.ст. 627, 628, 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін, які є вільними в укладенні договору, і погоджені з ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Частиною 4 статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постановах від 22 серпня 2019 року в справі № 369/3340/16-ц та від 06 квітня 2020 року в справі № 464/5314/17 виклав правовий висновок про те, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Зі змісту наданої позивачем розписки вбачається, що розписка написана відповідачем про отримання коштів та обов`язок їх повернення до 15.12.2018 року, факт написання такої розписки не заперечує і сам відповідач, однак заперечує факт отримання коштів від позивача, посилаючись на ту обставину, що вказана розписка була написана в якості гарантії відшкодування шкоди завданої ДТП.

Досліджуючи правову природу та обставини за яких було написано вказану розписку, встановлено, що 12.12.2018 року в районі магазину АТБ по вул. Тищика м. Умань сталася ДТП за участю автомобіля Mersedes Bens Vito під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля Land Rover під керуванням ОСОБА_4 . ДТП сталося з вини ОСОБА_2 .. В результаті ДТП автомобіль Land Rover отримав механічні пошкодження, що вбачається з повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (а.с.71).

За таких обстави доводи позивача викладені в позовній заяві про передачу відповідачу коштів в якості позики 12.12.2018 року є сумнівними, оскільки відповідач в результаті ДТП мав обов`язок перед позивачем щодо відшкодування завданих матеріальних збитків.

Крім того, суд не може взяти до уваги в якості доказу покази свідка ОСОБА_6 враховуючи, що сам представник позивача у поданій відповіді на відзив відповідача вказав, що ніяких свідків при написанні розписки не було (а.с.40). Про наявність будь яких осіб під час написання розписки не зазначено і в самій розписці.

В розумінні ст.1046 ЦК України повернути - це те, що взяв (таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і якості).

За таких обставин правова природа дослідженої у справі розписки аж ніяк не свідчить про боргові зобов`язання відповідача перед позивачем у відповідності до ст.1046 ЦК України, оскільки факту передачі коштів позивачем відповідачем не доведено, а навпаки даний факт спростовується дослідженими в судовому засіданні доказами.

Інших доказів на підтвердження існування між сторонами таких правовідносин позивач суду не надав.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи встановлені фактичні обставини справи та норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено існування між ним і відповідачем правовідносин за договором позики, чим власне й мотивовано позов.

Таким чином, у задоволенні позову належить відмовити за недоведеністю заявлених позовних вимог.

У зв`язку із таким рішенням по суті спору понесені позивачем судові витрати у відповідності до ст.141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. 11, 15, 16, 202, 525, 526, 599, 611, 1046, 1048-1050 ЦК України, ст. 2, 5, 10-13, 76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Леся Сергіївна Годік