КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 760/11640/15-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/924/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

за участі секретаря судового засідання Гаврюшенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 січня 2016 року, ухвалене під головуванням судді Козленко Г.О., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал», до ОСОБА_2 , правонаступниками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и в :

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та задоволення вимог кредитора.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 04 вересня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Родовід банк» (правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 77.2/СК-323.07.1, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит на споживчі цілі на загальну суму 50 000,00 дол. США.

Згідно з пунктом 1.3. кредитного договору процентна ставка за кредитом дорівнює 15 % річних, яка змінена додатковою угодою від 13 листопада 2008 року на 17 % річних.

Термін повернення кредиту встановлено до 04 вересня 2017 року включно.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки від 04 вересня 2007 року, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку банку належні їй на праві власності нежилі приміщення з № 1 до № 5 (групи приміщень № 1), (колишня квартира АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 порушив виконання умов кредитного договору, в результаті чого станом на 29 грудня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 18 447,39 дол. США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі - 8 300,00 дол. США; простроченої заборгованості за кредитом - 7 353,85 дол. США; заборгованості за процентами по кредиту - 211,44 дол. США; простроченої заборгованості за процентами за кредитом - 2 582,10 дол. США та 3 328 692,56 грн., з яких: 3 311 679,85 грн - пеня; 17 012,70 грн. - 3% річних.

На підставі викладеного, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просив суд: стягнути із ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 04 вересня 2007 року № 77.2/СК-323.07.1 у розмірі 18 447,39 дол. США та 3 328 692,56 грн.; у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 04 вересня 2007 року № 77.2/СК-323.07.1 у розмірі 18 447,39 дол. США та 3 328 692,56 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме нежилі приміщення з № 1 по № 5 (групи приміщень № 1), (колишня квартира АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_1 на праві власності, шляхом його реалізації з прилюдних торгів за початковою ціною, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; стягнути солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на його користь судовий збір у розмірі 3 654,00 грн. Розгляд справи провести за відсутності представника позивача (т. 1 а.с. 1-39, 63-77, 86).

Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 28 січня 2016 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 04 вересня 2007 року № 77.2/СК-323.07.1 у сумі 18 447,39 дол. США та 406 323, 95 грн. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 04 вересня 2007 року № 77.2/СК-323.07.1 укладеного між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_2 у розмірі 18 447,39 дол. США та 406 323,95 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки нежитлових приміщень, укладеного між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 , а саме нежилі приміщення з № 1 по № 5 (групи приміщень № 1), (колишня квартира АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчого провадження. Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 654,00 грн. У решті позову відмовлено (т. 1 а.с. 88-90).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 04 вересня 2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 січня 2016 року залишено без задоволення (т. 1 а.с. 118-119).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 05 квітня 2018 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 січня 2016 року залишено без задоволення (т. 2 а.с. 34-36).

Не погодившись з рішенням суду, 14 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове про відмову в позові. На обґрунтування скарги зазначила, що відповідач не була повідомлена про розгляд справи районним судом, суд не встановив початкову ціну предмета іпотеки, розрахунок заборгованості складений не вірно, зокрема сума пені нарахована поза межами строків позовної давності. а суд не дослідив надіслання кредитором вимоги про виконання кредитних зобов`язань (т. 1 а.с. 126-129).

Також 05 травня 2018 року звернувся з апеляційною скаргою на рішення суду ОСОБА_2 , в якій просив скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове про відмову в позові. На обґрунтування скарги зазначив, що Банк не дотримав положень ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та не направив письмову вимогу, що є підставою відмови в позові. Нарахований Банком розмір пені не відповідає вимогам ч.ч. 2, 3 ст. 551 ЦК України та критеріям справедливості і розумності з огляду на положення ст.. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», внаслідок чого пеня має бути зменшена до розмірі 33 158,71 грн. районним судом не дотримано положень ст.. 39 Закону України «Про іпотеку», суд не встановив початкову ціну предмета іпотеки. Відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності до нарахованої суми пені (т. 2 а.с. 44-53).

ОСОБА_2 05 травня 2018 року (т. 2 а.с. 52-53) та ОСОБА_1 30 травня 2018 року подали до суду апеляційної інстанції заяви про застосування спеціальної позовної давності в один рік до суми нарахованої пені за кредитним договором від 04 вересня 2007 року № 77.2/СК-323.07.1 (т. 2 а. с. 87), ОСОБА_1 11 червня 2018 року подала заяву про застосування строку позовної давності до нарахованої суми трьох відсотків річних від суми простроченого кредиту та відсоткам (т. 2 а. с. 100).

Банк подав письмові пояснення в яких заперечував проти поданих апеляційних скарг і просив їх відхилити (т. 2 а.с. 116-118, 137-140, 165-168)

Постановою Київського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 січня 2016 року скасовано, у зв`язку з неналежним повідомленням відповідачів про розгляд справи, та ухвалено нове рішення. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 04 вересня 2007 року № 77.2/СК-323.07.1 у сумі 18 447,39 дол. США та 406 323, 95 грн. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 04 вересня 2007 року № 77.2/СК-323.07.1 укладеного між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_2 у розмірі 18 447,39 дол. США та 406 323,95 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки нежитлових приміщень, укладеного між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 , а саме нежилі приміщення з № 1 по № 5 (групи приміщень № 1), (колишня квартира АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчого провадження. Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 1827,00 грн. У решті позову відмовлено (т. 3 а.с. 28-36).

Відповідач ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом (т. 4 а.с. 100-111).

Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2021 року до участі у справі залучені спадкоємці померлого ОСОБА_2 - мати ОСОБА_1 , батько ОСОБА_3 (т. 4 а.с. 114-116).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року з урахуванням виправлення описки ухвалою цього ж суду від 21 квітня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 4 а.с. 119-124, 130-131).

25 червня 2021 року від представника позивача ПАТ «Родовід Банк» надійшло повідомлення про зміну кредитора у правовідносинах за кредитним договором від 04 вересня 2007 року № 77.2/СК-323.07.1 відповідно до Договору № 5 про відступлення прав вимоги від 12 лютого 2019 року, за яким Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» (далі - ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») набув прав нового кредитора за вищевказаним кредитним договором (т. 4 а.с. 200-207).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» був залучений до участі у справі (т. 4 а.с. 210).

Представники ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» - Ковальчук А.М., Пісарєва В.О. подала заяви в яких заперечувала проти задоволення скарги, справу просила розглянути за її відсутності (т. 4 а.с. 220-222, 232-234, 247-248 т. 5 а.с. 13-17, 30-31, 53-54, 91-92, 107-108).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року ОСОБА_4 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) був залучений до участі у справі як третя особа без самостійних вимог, оскільки факт набуття ОСОБА_4 прав на спірний об`єкт підтверджується наданим до суду Свідоцтвом про набуття права з прилюдних торгів (т. 2 а.с. 121-122 т. 4 а.с. 162 т. 5 а.с. 40-41).

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 , правонаступник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , представник відповідачів - адвокат Радкевич С.О. підтримали скарги і просили їх задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Належне сповіщення ОСОБА_3 , його представник - адвокат Радкевич С.О. не заперечував, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Представник ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» - Пісарєва В.О. подала заяву в якій просила відмовити у задоволенні скарги, справу розглянути за її відсутності. (т. 5 а.с. 107-108).

Третя особа ОСОБА_4 та його представник - адвокат Хоменко В.В. подавали клопотання про відкладення розгляду справи 19 січня і 10 лютого 2022 року. у т.ч. для ознайомлення зі справою, та 08 лютого 2022 року представник третьої особи - адвокат Хоменко В.В. був ознайомлений з матеріалами справи про що свідчить його письмова розписка. 16 червня 2022 року представник ОСОБА_4 - адвокат Хоменко В.В. подав клопотання про оголошення перерви для підготовки письмових пояснень по справі, та розгляд справи був призначений на 05 липня 2022 року. Тобто, вказані клопотання були задоволені, продовжено перерву та строки розгляду справи апеляційним судом, а третя особа ОСОБА_4 та його представник - адвокат Хоменко В.В. були сповіщені апеляційним судом розміщенням оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, повідомленнями на зазначені ними адреси, у т.ч. адреси електронної пошти та телефонограмами із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень про що у справі є докази. Проте 05 липня 2022 року третя особа ОСОБА_4 , його представник - адвокат Хоменко В.В. до суду не прибули причини неявки не повідомили, заяви (клопотання) від вказаних осіб до апеляційного суду не надходили (т. 5 а.с. 41-52, 56-63, 66-90, 95-105, 112-121).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Скасувавши постанову суду апеляційної інстанції і направивши справу на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції зазначив, що апеляційний суд ухвалюючи рішення та частково задовольняючи позовні вимоги банку не дослідив умов іпотечного договору щодо дотримання положень ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та положень пункту 2.4.1 Іпотечного договору і необхідності направлення позичальнику/іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушень кредитного договору від 04 вересня 2007 року № 77.2/СК-323.07.1. Крім того, ОСОБА_2 05 травня 2018 року (т. 2 а. с. 52) та ОСОБА_1 30 травня 2018 року подали до суду апеляційної інстанції заяви про застосування спеціальної позовної давності в один рік до суми нарахованої пені за кредитним договором від 04 вересня 2007 року № 77.2/СК-323.07.1 (т. 2 а. с. 87), ОСОБА_1 11 червня 2018 року подала заяву про застосування строку позовної давності до нарахованої суми трьох відсотків річних від суми простроченого кредиту та відсоткам (т. 2 а. с. 100), проте суд апеляційної інстанції не надав оцінки зазначеним заявам та не вирішив їх.

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Судом встановлено, що між відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» (правонаступником якого є позивач) та ОСОБА_2 04 вересня 2007 року укладено кредитний договір № 77.2/СК-323.07.1, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит на споживчі цілі на загальну суму 50 000,00 дол. США.

Згідно з пунктом 1.3. кредитного договору процентна ставка за кредитом дорівнює 15 % річних, яка змінена додатковою угодою від 13 листопада 2008 року на 17 % річних.

Термін повернення кредиту встановлено 04 вересня 2017 року включно (т. 1 а.с. 8-14 т. 2 а.с. 119-120).

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір поруки від 04 вересня 2007 року. За пунктом 1.1 цього Договору ОСОБА_1 взяла зобов`язання солідарно відповідати за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 15).

За пунктом 4.1 вищевказаного Договору поруки, цей Договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами і діє до повного погашення Позичальником та/або Поручителем заборгованості за Кредитним договором.

Зміни цього Договору відбуваються у порядку укладення додаткових угод (пункт 5.5 цього Договору поруки).

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки від 04 вересня 2007 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Лакуста С.І., за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку Банку належні їй на праві власності нежилі приміщення з № 1 до № 5 (групи приміщень № 1), (колишня квартира АДРЕСА_2 ) загальною площею 43, 80 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Пунктом 1.4 договору іпотеки, сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 98 500,00 дол. США, що на дату укладення договору еквівалентно 497 000,00 грн.

Пунктом 1.2.1 договору іпотеки визначено термін повернення кредиту до 04 вересня 2017 року включно (т. 1 а.с. 16-21).

ОСОБА_2 зобов`язання з повернення кредиту згідно з графіком та сплатою відсотків не виконав, чим порушив умови кредитного договору.

Заборгованість відповідачів перед позивачем за кредитним договором станом на 29 грудня 2015 року, відповідно до наданого Банком розрахунку, становить 18 447,39 дол. США, яка складається із: заборгованості за кредитом - 8 300,00 дол. США; простроченої заборгованості за кредитом - 7 353,85 дол. США; заборгованості за процентами по кредиту - 211,44 дол. США; простроченої заборгованості за процентами по кредиту - 2 582,10 дол. США та 3 328 692,56 грн., з яких: 3 311 679,85 грн. - пеня; 17 012,70 грн. - 3% річних (т. 1 а.с. 65-77).

26 грудня 2017 року головним державним виконавцем Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Козак Р.П. був складений Акт про проведені електронні торги з реалізації предмету іпотеки - нежилих приміщень з № 1 до № 5 (групи приміщень № 1), (колишня квартира АДРЕСА_2 ) загальною площею 43, 80 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Переможець торгів - гр. ОСОБА_4 , який 23 лютого 2018 року отримав свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно (т. 2 а.с. 121-123 т. 4 а.с. 162).

За розпорядженням головного державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Козак Р.П. № 54067037/11 від 26 грудня 2017 року здійснено перерахування на користь ПАТ «Родовід Банк» - 496 795 грн. 45 коп. отриманих від реалізації іпотечного майна. Факт отримання Банком цих коштів підтверджується листом Банку від 13 листопада 2019 року № 12.1-11-18694/7690 (т. 4 а.с. 149-150, 240-241).

ОСОБА_2 05 травня 2018 року (т. 2 а. с. 52) та ОСОБА_1 30 травня 2018 року подали до суду апеляційної інстанції заяви про застосування спеціальної позовної давності в один рік до суми нарахованої пені за кредитним договором від 04 вересня 2007 року № 77.2/СК-323.07.1 (т. 2 а. с. 87), ОСОБА_1 11 червня 2018 року подала заяву про застосування строку позовної давності до нарахованої суми трьох відсотків річних від суми простроченого кредиту та відсоткам (т. 2 а. с. 100), проте суд апеляційної інстанції не надав оцінки зазначеним заявам та не вирішив їх.

12 лютого 2019 року між ПАТ «Родовід Банк» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» був укладений Договір № 5 про відступлення прав вимоги від 12 лютого 2019 року, за яким ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набув прав вимоги за кредитним договором від 04 вересня 2007 року № 77.2/СК-323.07.1 (т. 4 а.с. 200-207).

Відповідач ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом, спадкоємці померлого ОСОБА_2 - мати ОСОБА_1 і батько ОСОБА_3 заявили про прийняття спадщини (т. 4 а.с. 100-111).

Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2021 року до участі у справі залучені спадкоємці померлого ОСОБА_2 - мати ОСОБА_1 , батько ОСОБА_3 (т. 4 а.с. 114-116).

За повідомленням приватного нотаріуса Київського МНО Рябикіної А.А. станом на 05 липня 2021 року документи, які підтверджують право власності померлого ОСОБА_2 на будь-яке нерухоме майно та будь-яке рухоме майно спадкоємцями подані не були (т. 4 а.с. 208).

Щодо доводів апелянтів про процесуальні порушення.

Перевіривши дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що у матеріалах справи є поштові конверти, адресовані районним судом відповідачам, разом із повідомленнями про вручення поштового відправлення, повернуті відділенням поштового зв`язку за закінченням строку зберігання, що не може бути визнано об`єктивним доказом належного сповіщення відповідачів про розгляд справи районним судом. Вказане свідчить, що районним судом допущено порушення норм процесуального права, а саме ст. 74 ЦПК України (в редакції Закону, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення 28 січня 2016 року), яка відтворена ст. 128 ЦПК України чинної редакції на час перегляду справи апеляційним судом.

Таким чином, суд першої інстанції, не взявши до уваги вимоги частини п`ятої статті 74 чинної на той час редакції ЦПК України, порушив право відповідача щодо повідомлення про час і місце судових засідань (частину другу статті 6 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи цим судом).

Відповідно до частини 1 ст. 224 ЦПК України (в редакції Закону, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення 28 січня 2016 року), уразі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Тобто процесуальним законом встановлено умови проведення заочного розгляду справи, які відтворені заположеннями ст. 280 ЦПК України чинної редакції.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанцій) порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи , не повідомленого належним чином про дату час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Таким чином обґрунтованими є доводи апелянтів про неналежне сповіщення їх районним судом про розгляд справи, що є самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення відповідно до пункту 3 частини 3 ст. 376 ЦПК України і ухвалення нового судового рішення по суті позовних вимог.

Щодо наявності права вимоги позивача до відповідачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Як вбачається з матеріалів справи 12 лютого 2019 року між ПАТ «Родовід Банк» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» був укладений Договір № 5 про відступлення прав вимоги від 12 лютого 2019 року, за яким ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронних торгів UE-EA-2019-01-09-000012-b від 29 січня 2019 року, набув прав вимоги за кредитним договором від 04 вересня 2007 року № 77.2/СК-323.07.1 (т. 4 а.с. 200-207).

Таким чином, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набув право вимоги за укладеним правочином, який у встановленому порядку недійсним (нікчемним) не визнаний, а тому суд апеляційної інстанції відхилив відповідні доводи відповідачів у справі.

Щодо зобов`язань ОСОБА_1 за договором поруки (немайнової) від 04 вересня 2007 року.

Як зазначено вище, 04 вересня 2007 року, окрім договору іпотеки посвідченого приватним нотаріусом КМНО Лакуста С.І., з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором між Банком та ОСОБА_1 був укладений договір поруки (немайнової) від 04 вересня 2007 року. За пунктом 1.1 цього Договору ОСОБА_1 взяла зобов`язання солідарно відповідати за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 15).

Проте, 13 листопада 2008 року між ВАТ «Родовід Банк» і ОСОБА_2 була укладена Додаткова угода до Кредитного Договору від 04 вересня 2007 року № 77.2/СК-323.07.1, за якою сторони виклали пункти 1.3, 8.1 - 8.10 Кредитного договору в новій редакції, за змістом яких визначили підвищення розміру процентної ставки - 17 % річних (пункт 1.3 Договору кредиту) та визначили право Банку в односторонньому порядку змінити умови кредитного Договору, підвищити процентну ставку за користування кредитним грошима у разі зміни облікової ставки Національного банку України або кредитної політики в Україні, або економічної ситуації, або кон`юнктури ринку тощо (пункт 8.1 цього Договору.(т. 2 а.с. 119-120).

Поряд з цим 13 листопада 2008 року між Банком і поручителем ОСОБА_1 не були укладені додаткові угоди до договору поруки від 04 вересня 2007 року, за змістом яких поручитель ОСОБА_1 надавала б згоду на збільшення обсягу відповідальності боржника ОСОБА_2 .

За таких обставин, з 13 листопада 2008 року збільшився обсяг відповідальності поручителя і станом на дату таких змін згоди поручителя не існувало.

За положеннями частини першої статті 559 ЦК України (в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Тобто закон пов`язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного договору.

Відповідна правова позиція міститься в постанові судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 13 вересня 2017 р. у справі N 6-1539цс17.

Положення пункту 1.1 Договору поруки від 04 вересня 2007 року, за яким поручитель ОСОБА_1 зобов`язувалась солідарно відповідати перед Банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов`язання ОСОБА_2 за кредитним договором від 04 вересня 2007 року, а також усіх додаткових угод, які можуть бути укладені до закінчення строку його дії, не є підставою для висновку, що збільшення обсягу відповідальності боржника відбулось із своєчасним погодженням з поручителем, оскільки до суду не надано доказів виконання положень пункту 5.5 Договору поруки за яким, зміни до цього Договору відбуваються у порядку укладення додаткових угод, тобто у письмовій формі (т. 1 а.с. 15).

Таким чином, з 13 листопада 2008 року порука (немайнова) ОСОБА_1 за Договором поруки від 04 вересня 2007 року є припиненою на підставі частини 1 ст. 559 ЦК України.

Щодо майнової поруки ОСОБА_1 за договором іпотеки від 04 вересня 2007 року.

Правове положення майнових поручителів передбачене спеціальним нормативним актом, яким є Закон України «Про іпотеку», і тому в даному випадку правовідносини, які регулюють поручительство не повинні застосовуватися.

Майновий поручитель не має прямого відношення до основного зобов`язання і не відповідає перед Банком за саме його виконання боржником. Він несе тільки ризик втрати заставного (іпотечного) майна у випадку невиконання зобов`язання боржником за основним зобов`язанням, до якого кредитор і повинен висувати основні вимоги.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про іпотеку», майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням.

Тобто саме в такий спосіб майновий поручитель (Іпотекодавець) відповідає перед кредитором за виконання боржником своїх зобов`язань.

Суд апеляційної інстанції констатує, що Іпотекодавець, який надав своє нерухоме майно у забезпечення виконання зобов`язань позичальника, відповідає тільки цим своїм майном і не більше. А у випадку, коли позичальник і заставодавець збігаються в одній особі, останній відповідає всім своїм майном.

Таким чином майновий поручитель і є боржником за основним договором, його зобов`язання не можуть перевищувати суму виручену від реалізації майна.

17 січня 2018 року від ОСОБА_1 до суду надійшли письмові пояснення в яких вона зазначала про неповідомлення її про час та місце розгляду справи судом, недотримання Банком положень ст. 35 Закону України «Про іпотеку», невідповідності розрахунку заборгованості умовам кредитного договору, вважала за необхідне зменшити розмір пені з підстав ст. 551 ЦК України до 33 158.71 грн. Врахувавши наведене, просила ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог частково, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 77.2/СК-323.07.1 від 04 вересня 2007 року в розмірі 18 447,39 доларів США та 33 158,71 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки - нежилі приміщення з № 1 по № 5 (групи приміщень № 1), колишня квартира АДРЕСА_1 , визначити спосіб реалізації предмета іпотеки: проведення прилюдних торгів з початковою ціною - 1 111 000 грн. (т. 1 а.с. 178-185).

Заперечуючи проти доводів апелянтів, представник ПАТ « Родовід Банк» зазначав, що обов`язкове направлення письмової вимоги іпотекодержателем до іпотекодавця передбачене лише в разі застосування позасудового врегулювання. Банк як іпотекодержатель обрав захист своїх порушених прав шляхом звернення до суду із позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки - тобто судове врегулювання, тому вважав необґрунтованими доводи відповідачів щодо недотримання положень ст. 35 Закону України «Про іпотеку» (т. 2 а.с. 116-118, 137-140).

03 грудня 2018 року Банк надав до апеляційного суду клопотання із фотокопією повідомлення від 09 червня 2015 року за № 18.1-11-б.б/3004 за яким ПАТ «Родовід Банк» направив іпотекодавцю ОСОБА_1 повідомлення про порушення зобов`язання по кредитному договору № 77.2/СК-323.07.1 від 04 вересня 2007 року за яким зазначив, що загальна сума заборгованості за кредитним договором Позичальника станом на 25 вересня 2014 року становить 16386, 48 доларів США (по тілу кредиту та відсотках) та 1 287 244, 05 грн. (пеня та 3% річних). В цьому ж повідомленні міститься вимога не пізніше 09 липня 2015 року виконати порушене ОСОБА_2 зобов`язання щодо повернення суми кредитних коштів, суми нарахованої пені, суми трьох процентів річних та зазначенням, що у випадку невиконання цієї вимоги, банк розпочне звернення стягнення на предмет іпотеки. До цього клопотання Банк надав Список № 33 згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів від 04 грудня 2018 року, Реєстр рекомендованих листів, відправлених з К-70 від 04 грудня 2018 року та квитанції поштових відправлень, які містять відмітки працівників пошти про надіслання поштових відправлень 04 грудня 2018 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (т. 3 а.с. 12-15).

Відповідачка ОСОБА_1 заперечувала факт направлення Банком і отримання позичальником та майновим поручителем вищевказаного повідомлення від 09 червня 2015 року за № 18.1-11-б.б/3004 (т. 3 а.с. 21-23).

За положеннями пункту 2.4.1 Договору іпотеки від 04 вересня 2007 року, Іпотекодержатель зобов`язаний при невиконанні або неналежному виконанні Позичальником/Іпотекодавцем основного зобов`язання та/або умов цього Договору надіслати Позичальнику/Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушень або виконання порушеного основного зобов`язання та/або умов цього Договору. Вимога повинна бути оформлена письмово у вигляді офіційного листа на адресу Позичальника/Іпотекодавця, підписаного уповноваженою особою Іпотекодержателя із зазначенням вимог, необхідних до виконання або усунення.

Відповідно до пункту 2.3.7 Договору іпотеки від 04 вересня 2007 року, сторони погодили, що Іпотекодавець зобов`язаний протягом тридцяти календарних днів задовольнити вимогу Іпотекодержателя про усунення порушень або виконання порушеного основного зобов`язання та/або умов цього Договору Позичальником/Іпотекодавцем. Перебіг тридцятиденного строку починається з наступного дня після календарної дати здачі до установи зв`язку відповідного листа з вимогою Іпотекодержателя усунути порушення або виконати порушене основне зобов`язання та/або умови цього Договору (факт здачі до установи зв`язку відповідного листа, може бути, зокрема, підтверджено квитанцією установи зв`язку про направлення офіційного листа (вимоги) Іпотекодавцю) (т. 1 а.с. 16-18).

Наданий Банком Реєстр рекомендованих листів, відправлених з К-70 від 04 грудня 2018 року та квитанції поштових відправлень, які містять відмітки працівників пошти про надіслання поштових відправлень 04 грудня 2018 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 не є належним доказом вимоги Банку від 09 червня 2015 року за № 18.1-11-б.б/3004 здійснити виконання кредитних зобов`язань не пізніше 09 липня 2015 року, зважаючи на визначені Банком суперечливі строки таких вимог із датою їх відправлення кредитором (т. 3 а.с. 12-15).

Поряд з цим, відповідно до положень ст. 35 Закону України «Про іпотеку», в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, невиконання кредитного зобов`язання і звернення Банку із зазначеним позовом, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотеко держателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки.

Зважаючи, що повідомлення кредитора сформовано 09 червня 2015 року, а із зазначеним позовом Банк звернувся 11 червня 2015 року, таким повідомленням суд визнає звернення Банку 11 червня 2015 року із зазначеним позовом про повне дострокове виконання кредитних зобов`язань до боржника ОСОБА_2 , майнового поручителя ОСОБА_1 , що підтверджується штемпелем на конверті поштового відправлення позовної заяви (т. 1 а.с. 39).

Як зазначено вище, після ухвалення оскаржуваного рішення районного суду і його первісного перегляду апеляційним судом, відповідач ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом, спадкоємці померлого ОСОБА_2 - мати ОСОБА_1 і батько ОСОБА_3 заявили про прийняття спадщини (т. 4 а.с. 100-111).

Іпотекодавець ОСОБА_1 є майновим поручителем виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_2 .

Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2021 року до участі у справі залучені спадкоємці померлого ОСОБА_2 - мати ОСОБА_1 , батько ОСОБА_3 , які відповідно до матеріалів спадкової справи заявили про прийняття спадщини (т. 4 а.с. 114-116).

За повідомленням приватного нотаріуса Київського МНО Рябикіної А.А. станом на 05 липня 2021 року документи, які підтверджують право власності померлого ОСОБА_2 на будь-яке нерухоме майно та будь-яке рухоме майно спадкоємцями подані не були (т. 4 а.с. 208).

Об'єктивних доказів належності померлому ОСОБА_2 рухомого та (або) нерухомого майна, його вартості та отримання такого майна у спадщину спадкоємцями померлого - ОСОБА_1 або ОСОБА_3 до суду не надано і судом таких не встановлено.

Тому, судом не встановлено підстав покладати зобов`язання щодо погашення кредитної заборгованості на спадкоємців ОСОБА_2 - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в межах вартості спадкового майна.

Згідно з дослідженими судами доказами майновий поручитель ОСОБА_1 зобов`язалася відповідати перед іпотекодержателем за невиконання позичальником зобов`язання за кредитним договором у межах вартості предмета іпотеки.

Доводи апелянтів про припинення майнової поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України суд визнав необґрунтованим.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; майновий поручитель - це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи-боржника. Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки (частина перша статті 11 цього Закону).

Згідно зі статтями 546, 553, 572, 575 ЦК України порука та застава (зокрема, іпотека) є різними видами забезпечення виконання зобов`язань. А тому приписи інституту поруки не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем за договором іпотеки.

Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

У разі смерті позичальника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в основному зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину (див. висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 17 квітня 2013 року у справі № 6-18цс13, висновок Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду, викладений у постанові від 11 липня 2018 року у справі № 2-2519/11).

У випадку смерті боржника за кредитним договором його права й обов`язки за цим договором переходять до спадкоємців, які зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину (частина перша статті 1282 ЦК України).

Такий спадкоємець за визначених у законодавстві умов надалі несе відповідальність за кредитним договором у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником (частина перша статті 523 ЦК України).

Якщо кредитор звернувся до позичальника з позовом про стягнення заборгованості/звернення стягнення на іпотеку, то у випадку смерті відповідача під час розгляду судової справи в суді, положення статті 1281 ЦК України не застосовуються, а застосовуються загальні процесуальні норми, які передбачають процесуальне правонаступництво (висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 661/3379/15-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 311/2172/13, від 11 листопада 2020 року у справі № 468/2121/14-ц).

Щодо кредитної заборгованості.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження 14-446цс18).

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що позичальник ОСОБА_2 порушив виконання умов кредитного договору, в результаті чого станом на 29 грудня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 18 447,39 дол. США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі - 8 300,00 дол. США; простроченої заборгованості за кредитом - 7 353,85 дол. США; заборгованості за процентами по кредиту - 211,44 дол. США; простроченої заборгованості за процентами за кредитом - 2 582,10 дол. США та 3 328 692,56 грн., з яких: 3 311 679,85 грн - пеня; та 714.59 доларів США, що складає еквівалент 17 012,70 грн. - 3% річних (т. 1 а.с. 65-68).

У заяві про перегляд заочного рішення та апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначав, що здійснював погашення кредиту, який через коливання курсу збільшився майже в п`ять разів, проте валютні ризики Банк поклав на позичальника, просив зменшити пеню до 33158.71 грн. (т. 2 а.с. 2-4, 44-53).

Вказаним кредитним Договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу за офіційним курсом НБУ не вбачається.

Стаття 256 ЦК України містить визначення поняття позовної давності. Так, за змістом наведеної статті, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Наслідки спливу позовної давності встановлені статтею 267 ЦК України та передбачають, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як встановлено судом, із зазначеним позовом позивач звернувся 11 червня 2015 року про що свідчить штемпель поштового відправлення позовної заяви (т. 1 а.с. 39).

Звернення Банку до суду із цим позовом свідчить про заявленням Банком вимог про повне дострокове виконання кредитних зобов`язань, тому, строк повного виконання кредитного зобов`язання позичальником настав 11 липня 2015 року.

Відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_1 заявлено в суді першої інстанції про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності (ст. 267 ЦПК України) про що подано відповідні письмові заяви.

Так, ОСОБА_2 05 травня 2018 року (т. 2 а.с. 52-53) та ОСОБА_1 30 травня 2018 року подали до суду апеляційної інстанції заяви про застосування спеціальної позовної давності в один рік до суми нарахованої пені за кредитним договором від 04 вересня 2007 року № 77.2/СК-323.07.1 (т. 2 а. с. 87), ОСОБА_1 11 червня 2018 року подала заяву про застосування строку позовної давності до нарахованої суми трьох відсотків річних від суми простроченого кредиту та відсоткам (т. 2 а. с. 100).

Відповідно до правового висновку, що викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц, той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Оскільки в справі відсутні докази належного повідомлення відповідачів про розгляд справи районним судом, суд апеляційної інстанції визнав можливим розглянути вказані заяви на стадії апеляційного розгляду.

За пунктами 4.1-4.3 кредитного Договору, позичальник був зобов`язаний погашати кредит рівними частини в сумі 417 доларів США щомісячно та сплачувати проценти за користування кредитом, в строк до 10 числа кожного місяця починаючи з вересня місяця 2007 року шляхом внесення готівкою чи перерахування зі свого поточного рахунку на рахунок, вказаний у пункті 1.2 цього Договору. Детальний розпис сукупної вартості кредиту із визначенням періодів і сум платежу за тілом кредиту та процентами за користування кредитними грошима визначений підписаним Банком та позичальником ОСОБА_2 . Додатком № 1 до кредитного Договору від 04 вересня 2007 року (т. 1 а.с. 8-12).

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), строк пред`явлення кредитором вимог про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

Частиною 3 ст. 551 зазначеного Кодексу, зокрема, передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 цього Кодексу щодо загальних засад цивільного законодавства та п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 3 вересня 2014 р. у справі N 6-100цс14.

Зважаючи на вищезазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про зменшення суми стягнення процентів за користування кредитним грошима, пені та 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України в межах заявлених позовних вимог та з урахуванням заяв про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності на звернення до суду із зазначеними вимогами.

За наданим Банком розрахунком, позичальник ОСОБА_2 станом на 17 листопада 2014 року не мав заборгованості по процентам за кредитом, загальний залишок заборгованості по процентам за кредитом станом на 11 липня 2015 року складав 1566.58 доларів США.

Пред`явивши вказаний позов до суду про повне дострокове виконання позичальником кредитних зобов`язань, Банк скористався своїм правом змінити строк виконання зобов`язання за кредитним Договором, тому нарахування Банком процентів за користування кредитними грошима після вказаної дати слід визнати безпідставним.

Врахувавши вищевказане, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів Банку про наявність заборгованості позичальника ОСОБА_2 перед Банком станом на 29 грудня 2015 року у розмірі 17 220,43 дол. США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі - 8 300,00 дол. США; простроченої заборгованості за кредитом - 7 353,85 дол. США; заборгованості за процентами по кредиту - 1566.58 дол. США, 37 622.64 грн. пені за період 29 грудня 2014 року до 29 грудня 2015 року та 246.31 доларів США три відсотки річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період 29 грудня 2012 року до 29 грудня 2015 року, тобто в межах заявлених Банком позовних вимог та з огляду на застосування заявлених відповідачами наслідків пропуску строку позовної давності.

Позичальник ОСОБА_2 та поручитель ОСОБА_1 , їх представник не довели належними та допустимими доказами погашення (повністю або частково) вищевказаної заборгованості або неправильності розрахунку такої, тому доводи відповідача, що в задоволенні позову слід відмовити, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і відхилив.

Власних розрахунків такої заборгованості або інших доказів її погашення боржником та поручителем не надано.

Наведені розрахунки обґрунтовані наявними у справі доказами, в межах заявлених позовних вимог, враховано період порушення боржником умов договору, і сплату ним коштів на виконання договору і часткове погашення заборгованості.

Щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і надалі - в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суд апеляційної інстанції встановив, що заборгованість за кредитним договором у розмірі 17 220,43 дол. США складається із: заборгованості за кредитом у розмірі - 8 300,00 дол. США; простроченої заборгованості за кредитом - 7 353,85 дол. США; заборгованості за процентами по кредиту - 1566.58 дол. США та 37 622.64 грн. пені за період 29 грудня 2014 року до 29 грудня 2015 року і 246.31 доларів США три відсотки річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період 29 грудня 2012 року до 29 грудня 2015 року, підтверджується наданим позивачем розрахунком, у якому зазначено розмір виданого кредиту, суми сплачених позичальником платежів на виконання кредитного зобов`язання, розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, періоди і суми виникнення заборгованості.

При цьому відповідачі вказаних розрахунків не спростували.

Встановивши наявність заборгованості за кредитним договором та факт порушення взятих на себе зобов`язань позичальником, його майновим поручителем - іпотекодавцем, який є відмінною від позичальника особою та не виконала вимог банку про усунення порушень зобов`язання, апеляційний суд дійшов висновку про набуття Банком права на звернення стягнення на предмет іпотеки із застосуванням процедури, передбаченої статтею 41 Закону України «Про іпотеку», шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, визначеної Законом України «Про виконавче провадження».

При цьому суд у рішенні має зазначити усі складові, які, відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», мають міститись у ньому, зокрема усі складові заборгованості, опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя, спосіб реалізації предмета іпотеки та початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, зокрема на рівні не нижче ціни, яка буде встановлена в межах процедури виконавчого провадження.

Колегія суддів відхилила доводи апелянтів щодо неправильного визначення початкової ціни реалізації предмета іпотеки з огляду на наступне.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

З урахуванням наведеного, у спорах цієї категорії зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, оскільки судовим рішенням допускається можливість зміни вартості, в тому числі у бік її збільшення, а іпотекодавець наділений правом заявити клопотання про визначення вартості зазначеного майна під час примусового виконання рішення суду.

Аналогічна правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц (№ 14-11цс18).

Крім того, невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов`язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, на відміну від інших способів звернення стягнення, зокрема, у позасудовому порядку, оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя.

Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 13 березня 2019 року у справі №520/7281/15 (провадження №14-49цс19), від 01 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (провадження №14-397цс19).

Посилання апелянта на те, що проведені електронні торги і предмет іпотеки реалізований цих висновків не спростовує

26 грудня 2017 року головним державним виконавцем Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Козак Р.П. був складений Акт про проведені електронні торги з реалізації предмету іпотеки - нежилих приміщень з № 1 до № 5 (групи приміщень № 1), (колишня квартира АДРЕСА_2 ) загальною площею 43, 80 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Переможець торгів - гр. ОСОБА_4 , який 23 лютого 2018 року отримав свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно (т. 2 а.с. 121-123 т. 4 а.с. 149-162).

За розпорядженням головного державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Козак Р.П. № 54067037/11 від 26 грудня 2017 року здійснено перерахування на користь ПАТ «Родовід Банк» - 496 795 грн. 45 коп. отриманих від реалізації іпотечного майна. Факт отримання Банком цих коштів підтверджується листом Банку від 13 листопада 2019 року № 12.1-11-18694/7690 (т. 4 а.с. 149-150, 240-241).

Проте, зважаючи на встановлений факт порушення районним судом норм процесуального права щодо належного сповіщення відповідачів про розгляд справи районним судом і посилання апелянтів на таке порушення їх прав, гарантованих ст. 6 Європейської Конвенції доступу на справедливий суд, що є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення (п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України), а також невирішення при попередньому розгляді справи заяв про застосування спеціальної позовної давності в один рік до суми нарахованої пені за кредитним договором від 04 вересня 2007 року № 77.2/СК-323.07.1 та заяви про застосування строку позовної давності до нарахованої суми трьох відсотків річних від суми простроченого кредиту та відсоткам, оскаржуване рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення по суті заявлених вимог.

Інші доводи апеляційних скарг цих висновків суду не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо судового збору.

На підставі ст. 141 ЦПК України, слід стягнути із відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача 3654 грн. сплаченого судового збору за розгляд справи районним судом. Понесені апелянтами судові витрати мають бути віднесені на їх рахунок.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 січня 2016 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (), правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» () задовольнити частково.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 , правонаступниками якого є ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ), за кредитним договором від 04 вересня 2007 року № 77.2/СК-323.07.1 в сумі 17 220,43 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі - 8 300,00 доларів США, простроченої заборгованості за кредитом - 7 353,85 доларів США, заборгованості за процентами по кредиту - 1566.58 доларів США та заборгованості по сплаті 37 622.64 грн. пені за період 29 грудня 2014 року до 29 грудня 2015 року і 246.31 доларів США три відсотки річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період 29 грудня 2012 року до 29 грудня 2015 року, звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки нежитлових приміщень, укладеним 04 вересня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «Родовід Банк» та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лакуста С.І., а саме нежилі приміщення з № 1 по № 5 (групи приміщень № 1), (колишня квартира АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В іншій частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал», - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» () судовий збір у розмірі 3 654,00 грн.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 06 липня 2022 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова