Дата документу 09.02.2022 Справа № 333/127/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/127/20 Головуючий у 1-й інстанції: Холод Р.С.
Провадження №22-ц/807/56/22 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Скрими Валерії Анатоліївни, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , представника, адвоката Тивоненка Данила Руслановича на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання часток квартири особистою приватною власністю, -

В С Т А Н О В И В:

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обгрунтування позову зазначила, що з 18 вересня 2010 року сторони перебували у шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З серпня 2017 року сторони перестали проживати однією сім`єю, а рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2017 року шлюб між ними був розірваний.

Під час шлюбу за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 17 січня 2013 року сторонами була придбана квартира АДРЕСА_1 , яка за погодженням із позивачем була оформлена на відповідача. Також, у 2017 році сторонами був придбаний автомобіль «Chevrolet Aveo»,державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , оформлений на відповідача, який за відомостями порталу державних послуг МВС України станом на момент звернення позивача із позовом був відчужений відповідачем самостійно, тобто без згоди позивача.

Підтвердженням належності квартири до їх спільної сумісної із відповідачем права власності є зазначення у п. 4.2. договору, що купівля здійснюється за спільні кошти та ОСОБА_1 надає згоду на її придбання відповідачем.

Оскільки, відчуження придбаного за час шлюбу автомобіля відповідачем було здійснено без її згоди, то вона вважає, що має право на 1/2 частину компенсації від суми його продажу.

Рішенням Запорізького апеляційного суду місце проживання дитини встановлено разом із матір`ю. Враховуючи, що ОСОБА_2 відмовляється пускати до спірної квартири позивача разом із дитиною, то позивач вимушена винаймати житло, що покладає на неї надмірно великі фінансові витрати. Сплачених відповідачем аліментів на утримання дитини недостатньо для забезпечення його нормального життя та розвитку, через що позивач вважає що вказані обставини є підставами для відступлення від засад рівності часток при вирішенні спору про поділ майна подружжя.

З урахуванням зазначеного, позивач просила: при поділі майна відступити від рівності часток у спільному сумісному майні та визнати право власності за ОСОБА_1 на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 ; визнати спільною сумісною власністю автомобіль «Chevrolet Aveo» чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за 1/2 частину вартості автомобіля у розмірі 68 424 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5 763 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 7 500 грн.

В серпні 2020 року ОСОБА_2 , в особі представника, адвоката Тивоненка Д.Р. звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання часток квартири особистою приватною власністю.

Зустрічну позовну заяву представник ОСОБА_2 , - адвокат Тивоненко Д.Р. обґрунтовує тим, що вказана спірна квартира була придбана у шлюбі. Проте більша частина коштів на придбання квартири належала саме ОСОБА_2 .

Так, з лютого 2007 року по 2012 рік позивач офіційно працевлаштований, загалом за період з 2007 року по 2012 рік сума заробітку склала 334 779, 35 грн.

Окрім цього, на його банківських рахунках станом на 20 квітня 2010 року, тобто до укладення шлюбу, зберігалися грошові кошти у розмірі 17 000 грн., 10 785 доларів США. За час зберігання грошових коштів на рахунках, банком йому були нараховані відсотки у розмірі 804,10 доларів США.

Також, 10 липня 2007 року між ним та ОСОБА_4 був укладений договір позички, за умовами якого він передав позичальнику 34 845 грн., що еквівалентно 6 900 доларів США. Позичені грошові кошти були йому повернуті позичальником 05 жовтня 2010 року.

Крім того, за час перебування у шлюбі, а саме за період з 06 жовтня 2010 року по 14 листопада 2011 року матір`ю ОСОБА_2 були подаровані йому грошові кошти на загальну суму 115 910 грн.

17 вересня 2012 року між ОСОБА_2 та його дядьком був укладений договір позики, за яким ОСОБА_2 позичив 7 000 доларів США.

Щодо придбання квартири, то 14 лютого 2012 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Запорізький домобудівельний комбінат» був укладений договір бронювання квартири. 17 вересня 2012 року - договір про наміри, яким зафіксована вартість квартири у розмірі 304 000 трн. На підставі укладених договорів ОСОБА_2 14 лютого 2012 року були перераховані грошові кошти у розмірі 182 000 грн., 21 червня 2012 року - 50 000 грн., 17 вересня 2012 року - 72 040 грн.

Зазначені обставини вказують на те, що більша частина коштів, які були витрачені на придбання квартири, були особистою власністю ОСОБА_2 , через що його частка витрат на придбання становить 14/15 частин.

Щодо спірного автомобіля, то його відчуження було проведено 21 жовтня 2017 року до набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили, а отримані кошти витрачені на сімейні потреби. Також, на момент укладення договору про відчуження автомобіля згода другого із подружжя не вимагалася, через що вимоги позивача про визнання автомобіля спільною сумісною власністю та компенсацію витрат не підлягають задоволенню.

З урахуванням уточнених позовних вимог за зустрічним позовом 30 березня 2021 року представник ОСОБА_2 , адвокат Тивоненко Д.Р. просив суд: визнати 14/15 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , особистою приватною власністю ОСОБА_2 ; визнати 1/15 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , особистою приватною власністю ОСОБА_1 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у повному обсязі.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2020 року, зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою приватною власністю прийнято до розгляду, об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, задоволено частково.

З урахуванням внесених виправлень відповідно до ухвали Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 квітня 2021 року про внесення виправлення в рішення суду від 14 квітня 2021 року, та додаткового рішення Комунарського районногг суду м. Запоріжжя від 13 травня 2021 року судом першої інстанції:

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль «Chevrolet Aveo», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію Ѕ частини вартості автомобіля «Chevrolet Aveo»,державний реєстраційний знак НОМЕР_1 у розмірі 40 204 грн. 80 коп.

Визнано 1/3 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , особистою приватною власністю ОСОБА_1 у порядку поділу майна подружжя.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 594 грн. 59 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з правничою допомогою у розмірі 6585.80 грн.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання часток квартири особистою приватною власністю - задоволено частково.

Визнано 2/3 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 204 грн. 21 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані з правничою допомогою у розмірі 18667.60 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в особі представника, адвоката Скрими Валерії Анатоліївни, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 квітня 2021 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції безпідставно визнав заробітню плату відповідача як доказ приватних заощаджень спрямованих на придбання спірної квартири. На підтвердження отримання доходів, ОСОБА_2 надав дані про нарахування заробітної плати сформований Пенсійним фондом України, а саме індивідуальні відомості про застраховану особу, та такі докази не можна вважати належними враховуючи чинне законодавство України. Відповідачем не надано жодного розрахунку понесених витрат за 2007-2010 роки, а тільки зазначено, що всі зароблені кошти були витрачені на придбання квартири, без розрахунку витрат на існування. Надані ОСОБА_2 договори дарування не можуть вважатися допустимими доказами через свою нікчемність встановлену законом. Оскільки, законодавством передбачено, що договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченю. Тому, суд першої інстанції також безпідставно визнав дарування від 06 жовтня 2010 року як доказ приватних заощаджень спрямованих на придбання спірної квартири. Також, суд першої інстанції безпідставно як на доказ наявності власних коштів у Відповідача, спрямованих на придбання спірної квартири, посилається на кошти, які перераховувалися на рахунок відкритий на ім`я ОСОБА_2 відповідно до заяв про переказ готівки. Оскільки відповідач не надав суду інформацію про джерела надходження зазначених коштів, та не надав доказів на підтвердження того, що саме ці заощадження були фактично витрачені на придбання спірної квартири. Крім того, ОСОБА_1 посилалася в апеляційній скарзі на існування підстав відступлення судом від засад рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а саме систематичні дії з боку відповідача щодо позбавлення позивача разом з малолітньою дитиною права користування спільною нерухомістю, психологічне насильство над позивачем та дитиною, унаслідок чого дитина потребує тривалої психокорекції, не здійснення відповідачем своїх батьківських обов`язків. Проте, суд першої інстанції вищезазначені обставини при прийнятті рішення не врахував.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 , в особі представника, адвоката Тивоненка Данила Руслановича, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 квітня 2021 скасувати, та ухвалити нове рішення, яким зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні первісного позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що суд першої інстанції невірно встановив суму коштів відповідача, що належали йому на праві особистої приватної власності, а тому помилково зменшив його частку у праві власності на спірну квартиру.

Крім того, суд першої інстанції для визначення вартості спірного автомобіля неправомірно визначив та застосував оцінку від 03 липня 2019 року, надану позивачкою. Оскільки сума автомобіля за вищезазначеною оцінкою у три рази вище, ніж у звіті про оцінку спірного автомобіля, що була надана відповідачем. Тому, сума можливої компенсації відповідача на користь позивачки повинна бути значно меншою, а ніж встановлено рішенням суду. В апеляційній скарзі також наявне клопотання про долучення до матеріалів справи та врахуванні при апеляційному розгляді звіту про незалежну оцінку вартості колісного транспортного засобу від 11 червня 2021 року, наданою ТОВ «Укрспецекспертиза».

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , представник, адвокат Скрима В.А., зазначає, що аргументи та заперечення, викладені ОСОБА_2 в апеляційній скарзі є безпідставними та необґрунтованими, такими, що не підтверджуються конкретними доказами. Просить відмовити в прийнятті апеляційним судом наданих ОСОБА_2 доказів у зв`язку із пропуском процесуального строку на їх подання; відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , представник, адвокат Тивоненко Д.Р. вказує на безпідставнісь та необґрунтованість доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 . У зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

ОСОБА_1 та її адвокат Скрима В.А., будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи розписками про отримання судової повістки ( т. 3 а.с. 165-166) до апеляційного суду не з`явилися.

На адресу апеляційного суду суду надійшло клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Скрима В.А. про відкладення розгляду справи, у зв`язку з перебуванням адвоката Скрима А.А. у відрядженні та неможливості вчасно прибути на судове засідання ( т. 3 а.с. 217-219).

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 та її адвокат Скрима В.А. одержали судову повістку про виклик у судове засідання. В суді апеляційної інстанції 03 листопада 2021 року ОСОБА_1 та її адвокат Скрима В.А. надавали пояснення у справі.

Із клопотання представника ОСОБА_1 , адвоката Скрима В.А., яке надійшло на адресу апеляційного суду 09 лютого 2022 року вбачається, що представник ОСОБА_1 адвокат Скрима В.А. не може з`явитися до апеляційного суду у зв`язку з відрядженням, тому просить відкласти розгляд справи на іншу дату.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було відкрито апеляційним судом 09 серпня 2021 року. Розгляд справи було призначено на 03 листопада 2021 року, сторони у справі надавали пояснення, проте у зв`язку з клопотанням ОСОБА_2 було оголошено перерву справу призначено до розгляду на 09 лютого 2022 року у зв`язку з великим навантаженням колегії суддів. Тобто, сторони були завчасно повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Оскільки поважність причини неявки учасників, позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Скрима В.А. не встановлена, останні реалізували своє право на викладення відповідних аргументів в судовому засіданні суду апеляційної інстанції 03 листопада 2021 року, а також в апеляційній скарзі, у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), строку розгляду апеляційної скарги на рішення суду ( статті 371 ЦПК України) апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності учасників справи позивача ОСОБА_1 її представника адвоката Скрима В.А., які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Вирішуючи позовну вимогу за первісним позовом та зустрічним позовом про поділ квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбі не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Суд першої інстанції врахував, що на момент укладення шлюбу ОСОБА_2 мав власні кошти на рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_2 у розмірі 17 000 грн та 13 535 доларів США (еквівалент 108 000 грн), а всього 125 000 грн, у ОСОБА_1 були кошти у розмірі 20 500 грн, які були витрачені сторонами на придбання квартири АДРЕСА_1 як власні заощадження, через що частина придбаної квартири є особистою приватною власністю, а інша - спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу між сторони як спільне сумісне майно. Так, 125 000 грн власних заощаджень ОСОБА_2 складають 41% від вартості спірної квартири (304 000 грн), а 20 500 грн власних заощаджень Кириченко ІО.С. складають 7% від вартості спірної квартири (304 000 грн). Спільних коштів подружжя - 52% (100%-41%- 7%), тобто по 26% кожного. Таким чином, ОСОБА_2 має 67% з вартості квартири (41%+26%), а ОСОБА_1 - 33% (7%+26%).

Враховуючи витрати на придбання квартири та розмір власних коштів сторін, суд першої інстанції прийшов до висновку про визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру у розмірі 1/3 частини у порядку поділу майна подружжя, а за ОСОБА_2 у розмірі 2/3 частин, які складаються із часток, які є їх особистою приватною власністю, оскільки придбані за особисті кошти, та часток, при поділі спільного майна подружжя.

Задовольняючи позов частково в частині визнання автомобіля «Chevrolet Aveo»спільною сумісною власністю та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації за 1/2 частину вартості автомобіля, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль придбаний за час шлюбу, був придбаний в інтересах сім`ї, проте ОСОБА_2 відчужив його без згоди ОСОБА_1 як іншого із подружжя. Спірний автомобіль було продано у той час, коли сторони перебували у шлюбі і не було рішення, яке набуло законної сили, що шлюб між сторонами розірваний. Доказів, про те. що ОСОБА_2 отримані від продажу автомобіля грошові кошти витратив на сім`ю або їх частину передав ОСОБА_1 , суду не надано. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу. Згідно експертного висновку енксперта оцінювачної діяльності « Борок Сервіс плюс» від 03 липня 2019 року, вартість транспортного засобу вищезазначеного автомобіля становить 136848 грн. При цьому, суд першої інстанції врахував, що при купівлі вказаного траспортного засобу у період шлюбу ОСОБА_2 мав особисті кошти із продажу належного йому на праві особистої приватної власності автомобіля « Chevrolet Lacetti» у розмірі 56438.40 грн, які ним були витрачені на купівлю спірного автомоділя, то при вирішенні питання про компенсацію Ѕ вартості автомобіля «Chevrolet Aveo» позивачу ОСОБА_1 суд вважав за необхідне відняти від вартості оцінки транспортного засобу суму грошових коштів в сумі 56438.40грн, тобто розмір компенсації Ѕ частини вартості спірного автомоділя, яку позивач повинен сплатити ОСОБА_1 становить 40204.80 грн ( 8.40= 80409.6 :2).

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів повністю погоджується, оскільки до таких висновків суд прийшов з повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист правлюдини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна сторонга має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 18 вересня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , був укладений шлюб, зареєстрований Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану ГУЮ у Запорізькій області, про шо було вчинено актовий запис № 917 (т. 1, а.с. 13).

У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , в якому батьками вказані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 14).

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був розірваний. Рішення набуло законної сили 21 листопада 2017 року (т. 1, а.с. 15-16).

17 січня 2013 року між ПАТ «Запорізький домобудівельний комбінат» та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Абрамовим М.О., зареєстрованим реєстрі за № 46 (т. 1, а.с. 17-18).

Відповідно до умов договору продаж квартири вчинено за 304040 грн (п.2.1.); покупець стверджує той факт, що його дружина ОСОБА_1 надала згоду на купівлю за спільні кошти вищезазначеної квартири, що підтверджується її заявою-згодою, справжність підпису на якій засвідчено ОСОБА_7 - приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 17 січня 2013 року за реєстровим номером № 45 (п. 4.2.).

Згідно із довідки реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальногобов`язкового державного соціального страхування ОСОБА_2 за 2007 рік отримав заробітну плату у розмірі 15 419, 69 грн, за 2008 рік - 43 078, 63 грн, за 2009 рік - 53 535, 06 грн, за 2010 рік - 87 697, 35 грн, за 2011 рік - 93 606, 90 грн, за 2012 рік - 41 341, 72 грн, за 2013 рік - 62 121, 67 грн, за 2014 рік - 47 603, 20 грн, за 2015 рік - 40 394, 45 грн, за 2016 рік-71 185, 08 грн (т. 1, а.с. 144-145).

Відповідно до довідки ТОВ «Фірма «Мотор - Ділер» від 09 грудня 2019 року ОСОБА_1 було відчужено на користь товариства 10 акцій на загальну суму 20 500 грн.

17 листопада 2009 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 був укладений договір № 000252091 про банківське обслуговування фізичної особи предметом якого є відкриття Банком банківського рахунку, випуск платіжної картки та здійснення банківського обслуговування клієнта, нарахування відсотків (т. 1, а.с. 146-147).

Згідно заяви про переказ готівки від 20 квітня 2010 року № 097В01 рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_2 поповнений ним на 17 000 грн (т. 1, а.с. 148). Згідно заяви про переказ готівки від 20 квітня 2010 року 097В02 на 10 785 доларів США, що еквівалентно 85 480, 83 грн (т. 1, а.с. 148, зворот). Згідно заяви про переказ готівки від 05 жовтня 2010 року № 097В07 на 100 доларів США, що еквівалентно 790, 99 грн (т. 1, а.с. 156); згідно заяви про переказ готівки від 05 жовтня 2010 року №097В06 на 6 800 доларів США, що еквівалентно 53 787, 32 грн (т. 1, а.с.158, зворот); згідно заяви про переказ готівки від 06 жовтня 2010 року № 093В19 на 2 750 доларів США, що еквівалентно 21 752, 23 грн (т. 1, а.с. 157); згідно заяви про переказ готівки від 06 жовтня 2010 року № 093В18 на 200 доларів США (т. 1, а.с. 157, зворот).

За відомостями Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Запорізькій області від 12 жовтня 2020 року, на підставі біржової угоди № 7/6304 14 квітня 2009 року транспортний засіб «Chevrolet Aveo» був зареєстрований з державним реєстраційним знаком за ОСОБА_2 (т. 2, а.с. 106-107).

30 березня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 був укладений договір купівлі - продажу №2341/2017/394332, предметом якого був автомобіль «Chevrolet Aveo» державний реєстраційний знак НОМЕР_3 . Ціна відчуженого транспортного засобу за п. 3 договогу, становить 56 438,40 грн (т. 2, а.с. 116).

25 квітня 2017 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі - продажу № 2341/2017/430111 предметом якого є автомобіль «Chevrolet Aveo» чорного кольору, державний реєстраційний знак НОМЕР_1 за 100709,06 грн (т. 2, а.с. 110).

21 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 був укладений договір купівлі - продажу № 2341/2017/673957 предметом якого є автомобіль «Chevrolet Aveo» чорного кольору, державний реєстраційний знак НОМЕР_1 . Вартість транспортного засобу відповідно до п. 3 договору становить 45505,80 грн (т. 2, а.с. 18-19)

Згідно експертного висновку експерта оціночної діяльності «Брок Сервіс плюс» від 03 липня 2019 року, вартість транспортного засобу «Chevrolet Aveo» чорного кольору, державний реєстраційний знак НОМЕР_1 станом на 03 липня 2019 року становить 136 848 грн (т. 1, а.с. 51-58).

Відповідно до ч.1 ст.36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Так, у п. 23 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України звернуто увагу судів на те, що при вирішенні спорів між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 29 травня 2019 року по справі № 522/19610/15-ц.

За ч. 1ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року по справі № 372/504/17.

При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК Кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повин установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Таким чином статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна, кошти, за які таке майно було набуте ( джерело набуття).

Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним судом у постанові від 29 травня 2019 року по справі № 552/19610/15-ц.

Вдповідно до п. 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18.

З наведеного вбачається, що при вирішенні справи необхідно встановити чи є спірна квартира об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи факт належності квартири до об`єкта спільної сумісної власності відповідачем за первісним позовом не визнається.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до довідки ТОВ «Фірма « Мотор-Ділер» від 09 грудня 2019 року ОСОБА_1 було відчужено на користь товариства 10 акцій на загальну суму 20500 грн.

17 листопада 2009 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 був укладений договір №000252091 про банківське обслуговування фізичної особи предметом якого є відкриття Банком банківського рахунку, випуск платіжної картки та здійснення банківського обслуговування клієнта, нарахування відсотків (т. 1, а.с. 146-147).

Згідно заяви про переказ готівки від 20 квітня 2010 року № 097В01 рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_2 поповнений ним на 17 000 грн (т. 1, а.с. 148). Згідно заяви про переказ готівки від 20 квітня 2010 року рахунок № НОМЕР_4 поповнений ОСОБА_2 на 10 785 доларів США, що еквівалентно 85 480, 83 грн (т. 1, а.с. 148, зворот). Згідно заяви про переказ готівки від 05 жовтня 2010 року рахунок № 097В07поповнений на 100 доларів США, що еквівалентно 790, 99 грн (т. 1, а.с. 156); згідно заяви про переказ готівки від 05 жовтня 2010 року рахунок № НОМЕР_5 поповнений на 6 800 доларів США, що еквівалентно 53 787, 32 грн (т. 1, а.с.158, зворот); згідно заяви про переказ готівки від 06 жовтня 2010 року рахунок № НОМЕР_6 поповнений на 2 750 доларів США, що еквівалентно 21 752, 23 грн (т. 1, а.с. 157); згідно заяви про переказ готівки від 06 жовтня 2010 року № 093В18 на 200 доларів США (т. 1, а.с. 157, зворот).

Відповідно до договору даруваня від 06 жовтня 2010 року матір`ю ОСОБА_2 були подаровані грошові кошти у розмірі 2750 доларів США, що еквівалентно 21752.23 грн та були згідно заяви про переказ готівки від 06 жовтня 2010 року зараховані на рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_6 .

Щодо використання як доказу договору дарування від 06 жовтня 2010 року у розмірі 2 750 доларів США, то оскільки згідно заяви про переказ готівки від 06 жовтня 2010 року № 093В19 грошові кошти у розмірі 2750 грн, що еквівалентно 21 752, 23 грн, були зараховані на рахунок ОСОБА_2 , тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України вони є особистою приватною власністю ОСОБА_2 ..

З огляду на зазначене, суд врахувавши вищезазначені докази надані стронами у справі прийшов до вірного висновку, що до укладення шлюбу та станом на момент укладення договору купівлі продажу спірної квартири грошові кошти у розмірі 20500 грн були особистою приватною власністю ОСОБА_1 ,а грошові кошти у розмірі 17000 грн та 13535 доларів США (10785 +2750), що еквівалентно 108000 грн, а всього 125000 грн були особистою приватною власністю ОСОБА_2 , решта грошових коштів, отриманих за час шлюбу, належала сторонам на праві спільною сумісної власності.

Вирішуючи питання щодо належності квартири до спільної сумісної власності подружжя та її поділу між сторонами, суд першої інстанції вірно врахував, що на момент укладення шлюбу ОСОБА_2 мав власні кошти у розмірі 17000 грн та 13535 доларів США (еквівалент 108000 грн), всього 125000 грн, у ОСОБА_1 були особисті кошти у розмірі 20500 грн., які були витрачені сторонами на придбання квартири АДРЕСА_1 , як власні заощадження, через що частина придбаної квартири є особистою приватною власністю, а інша спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу між сторони як спільне сумісне майно. Так, 125000 грн власних заощаджень ОСОБА_2 складають 41% від вартості спірної квартири (304000 грн.), а 20500 грн власних заощаджень ОСОБА_1 складають 7% від вартості спірної квартири (304000 грн.). Спільних коштів подружжя 52% (100%-41%-7%), тобто по 26% кожного. Таким чином, ОСОБА_2 має 67% з вартості квартири (41% +26%), а ОСОБА_1 - 33% (7%+26%).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачеих цим Кодексом випадках.

Ні у первісній ні у зустрічній позовній заяві сторонами не пред`явлена вимога по визнання спірної квартири її певної частки спільним сумісним майном подружжя, тому суд позбавлеий при вирішення спору виходити за межі позовних вимог.

Отже, враховуючи витрати на придбання квартири та розмір власних коштів сторін, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про визнання за ОСОБА_1 право власності на спірну квартиру у розмірі 1/3 частини у порядку поділу майна подружжя, а за ОСОБА_2 у розмірі 2/3 частин, які складаються із часток, які є їх особистою приватною власністю, оскільки придбані за особисті кошти, та часток, при поділі спільного майна подружжя.

Частиною 3 ст. 70 СК України передбачено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

В обґрунтування вимог про відступлення від засад рівності часток майна при поділі квартири ОСОБА_1 надані виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання ОСОБА_6 , виписка із медичної картки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , висновок психолога психоаналітика щодо дослідження малолітнього, консультативні висновки про стан здоров`я ОСОБА_6 , заява про зарахування дитини до Запорізької обласної громадської молодіжної організації традиційних бойових мистецтв України та Далекого Сходу «Федерація самозахисту Південний 97».

Вказані документи обгрунтовано не прийняті судом першої інстанції до уваги, оскільки понесення додаткових витрат ОСОБА_1 на дитину надає відповідно до ст. 185 СК України їй право на їх стягнення шляхом пред`явлення окремого позову.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Запорізького апеляційного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2019 року визнано місце проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із матір`ю ОСОБА_1

26 грудня 2019 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_1 був укладений договір оренди квартири АДРЕСА_4 , вулиці місця розташування будинку у договорі не зазначена.

Поряд із цим, відповідно до розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, складним Південно Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Дніпро) станом на березень 2020 року заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів відсутня.

Враховуючи викладене, оскільки доводи ОСОБА_1 щодо відступлення від засад рівності часток майна при його поділі зводяться лише до проживання дитини разом із нею та наявністю потреби на додаткові витрати на дитину, то вказані обставини не є достатніми для прийняття їх до уваги при вирішення питання щодо збільшення частки майна.

Суд першої інстанції розглядаючи вимогу щодо визнання автомобіля «Chevrolet Aveo» спільною сумісною власністю та компенсацію 1/2 частини вартості, виходить із того, що за відомостями Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Запорізькій області від 12 жовтня 2020 року, на підставі біржової угоди № 7/6304 14 квітня 2009 року транспортний засіб «Chevrolet Lacetti» був зареєстрований з державним реєстраційним знаком за ОСОБА_2 .

На підставі п.1 ч.1 ст.57 СК України, вказаний транспортний засіб є особистою приватною власністю ОСОБА_2

30 березня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 був укладений договір купівлі продажу №2341/2017/394332, предметом якого був автомобіль «Chevrolet Lacetti» державний реєстраційний знак НОМЕР_3 . Ціна відчуженого транспортного засобу за п. 3 договору становить 56438,40 грн.

25 квітня 2017 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі продажу № 2341/2017/430111 предметом якого є автомобіль «Chevrolet Aveo» чорного кольору, державний реєстраційний знак НОМЕР_1 за 100709,06 грн.

21 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 був укладений договір купівлі продажу № 2341/2017/673957 предметом якого є автомобіль «Chevrolet Aveo» чорного кольору, державний реєстраційний знак НОМЕР_1 . Вартість транспортного засобу відповідно до п. 3 договору становить 45505,80 грн.

Частина 4 ст. 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до пункту 23постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірний автомобіль придбаний за час шлюбу, був придбаний в інтересах сім`ї, проте ОСОБА_2 відчужив його без згоди ОСОБА_1 як іншого із подружжя. Спірний автомобіль було продано у той час, коли сторони перебували у шлюбі і не було рішення, яке набуло законної сили, що шлюб між сторонами розірваний. Доказів, про те, що ОСОБА_2 отримані від продажу автомобіля грошові кошти витратив на сім`ю або їх частину передав ОСОБА_1 , суду не надано.

Отже з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Згідно експертного висновку експерта оціночної діяльності «Брок Сервіс плюс» від 03 липня 2019 року, вартість транспортного засобу «Chevrolet Aveo» чорного кольору, державний реєстраційний знак НОМЕР_1 станом на 03 липня 2019 року становить 136848 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при купівлі вказаного транспортного засобу у період шлюбу ОСОБА_2 мав особисті кошти із продажу належного йому на праві особистої приватної власності автомобіля «Chevrolet Lacetti» у розмірі 56438,40 грн, які були використанні для покупки спірного автомобіля, тому при вирішення питання про компенсацію 1/2 вартості автомобіля «Chevrolet Aveo» позивачу ОСОБА_1 слід врахувати особисті кошти ОСОБА_2 у розмірі 56438, 40 грн.

Тобто, розмір компенсації 1/2 частину вартості автомобіля «Chevrolet Aveo» чорного кольору, державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , яку повинен ОСОБА_2 сплатити ОСОБА_1 , складає 40204,80 грн ( 8.40= 80409.6 :2).

Крім того, колегя суддів, вважає, що судом беззаперечно встановлено, що спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та був відчужений ОСОБА_2 без згоди дружини, а тому, оскільки ОСОБА_2 презумпцію спільності майна подружжя не спростував, первісні позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та порушене право ОСОБА_1 , відповідно, підлягає захисту.

Доводи апеляційної скарги про те, що сплата компенсації є виключно добровільною, а ОСОБА_2 такої згоди не надавав, є безпідставними та свідчать про помилкове тлумачення скаржником норм матеріального права.

Доводи апеляційної інстанції ОСОБА_2 щодо вартості спірного автомобіля слід брати висновок звіту про незалежну оцінку вартості колісного транспортного засобу від 11 червня 2021 року, наданою ТОВ «Укрспецекспертиза» не приймаються до уваги, оскільки зазначений висновок зроблено після ухвалення судового рішення. При цьому ОСОБА_2 не надав жодних доказів на неможливість подання зазначеного звіту під час слухання справи в суді першої інстанції.

Посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на те, що факт витрачання спільних коштів подружжя для придбання спірної квартири підтверджується положеннями договору купівлі-продажу нерухомого майна, та її заявою про надання згоди на придбання спірної квартири в інтересах сім`ї, що не була витребувана та досліджена судами із матеріалів нотаріальної справи, є неспроможними, оскільки нотаріусом при посвідчені правочинів не перевіряється та не встановлюється джерело походження коштів на придбання майна. Саме по собі надання згоди на придбання спірної квартири ОСОБА_1 не має правового значення, оскільки письмова згода на укладення одним із подружжя договорів на відчуження нерухомого майна, що потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації необхідна при розпорядження таким майном, а не на його придбання.

Доводи апеляційної скарги позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , що ОСОБА_2 не надав доказів, які б свідчили про те, що його особисті заощадження були витрачені на придбання спірної картири є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи, так в матеріалах справи містяться договір від 14 лютого 2012 року укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Запорізький домобудівельний комбінат» про бронювання спірної квартири. 17 вересня 2012 року - договір про наміри, яким зафіксована вартість квартири у розмірі 304 000 трн. На підставі укладених договорів ОСОБА_2 14 лютого 2012 року були перераховані грошові кошти у розмірі 182 000 грн., 21 червня 2012 року - 50 000 грн., 17 вересня 2012 року - 72 040 грн.

Як вбачається з банківських рахунків ОСОБА_2 , останній знімав кошти, які на них знаходились до укладення шлюбу з ОСОБА_1 , вже в період шлюбу незадовго до придбання спірної квартири.

На спростування вищезазначених обставин ОСОБА_1 не надала належних та беззаперечних доказів, які б свідчили про те, що джерелом набуття спірної квартири були лише спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , що суд першої інстанції врахував зарплату відповідачу у розмірі 163687.46 грн для визначення частки у праві власності на квартиру є безпідставними, оскільки судом першої інстанції у своїх розрахунках зазначена сума не була врахована.

Доводи апеляційної скарги відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 про те, що фактично спірна квартира була придбана за його особисті кошти, що суд першої інстанції не врахував договори дарування коштів ОСОБА_13 від 21 березня 2011 року у розмірі 2000 долдарів США, від 05 квітня 2011 року у розмірі 100 доларів США, 23 травня 2011 року у розмірі 3300 доларів США, від 24 травня 2011 року у розмірі 100 доларів США, від 02 червня 2011 року у розмірі 200 доларів США, від 06 червня 2011 року у розмірі 1850 доларів США, від 14 листопада 2011 року у розмірі 1860 доларів США та його заробітну плату у розмірі 163687.46 грн, яка була отримана ним до шлюбу, є безпідставними, оскільки ОСОБА_13 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він сплатив кошти за спірну квартиру за рахунок цих позичених коштів та заробітної плати, яка була отримана ним до шлюбу.

Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дотримуючись вимог норм матеріального права, зокрема, статті 60 СК України, з`ясував походження коштів, за які придбано спірну квартиру та спірний автомобіль.

Інші доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення суду першої інстанції ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи апеляційних скарг зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, яким судом першої інстанції надана належна оцінка обгрунтовано викладена ним в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Посилання у апеляційних скаргах як на підставу для скасування оскаржуваного судового рішення зводяться до незгоди заявників з висновками суду. Наведені у апеляційні скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Враховуючи наведене, та з урахуванням того, що сторонами не надано достатніх та допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, суд першої інстанції , з яким погоджується суд апеляційної інстанції, дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та часткового задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій, зроблених на підставі правильно застосованих до даних правовідносин норм матеріального права, із дотриманням при цьому норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Апеляційний суд встановив, що оскаржуване судове рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги його висновків не спростовує, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, новий розподіл судових витрат апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст.ст. 367,368, 374, 375, 381-383, 390 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Скрими Валерії Анатоліївни залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , представника, адвоката Тивоненка Данила Руслановича залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 квітня 2021 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 15 лютого 2022 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С. Гончар М.С.Маловічко С.В.