КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №761/628/17 Головуючий у І інстанції - Волошина В.О.
апеляційне провадження №22-ц/824/781/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 25 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,-

встановив:

В грудні 2016р. позивачка ОСОБА_2 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_3 , в якому просила суд:

- стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі або у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30,0 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з дня подання позову до суду і до досягнення дитиною повноліття;

- визнати за позивачкою право власності на Ѕ гаражу вартістю 7700,0 дол. США (по курсу НБУ дорівнює 203203,0 грн.), розташований у садибі будинку АДРЕСА_1 , та на Ѕ автомобіля «Hyundai ІХ 35», д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 17800,0 дол. США (по курсу НБУ дорівнює 469742,0 грн.);

- визнати за позивачкою право власності на Ѕ грошових коштів, які підлягають стягненню на її користь в розмірі 86400,0 грн. за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 серпня 2016р. по справі № 757/45926/15-ц.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 02 жовтня 1999р., який було розірвано за рішенням суду. В шлюбі у сторін народився, ІНФОРМАЦІЯ_1 син ОСОБА_3 , який постійно проживає разом з матір`ю. Розмір доходів позивачки не дозволяє належним чином утримувати спільного сина сторін, а відповідач таку можливість має, але ухиляється від цього і аліментів не надає. Між сторонами відсутня домовленість щодо спільного утримання спільної дитини.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 25 січня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку /доходу/ щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дати пред`явлення позову 21 грудня 2016р. по 07 липня 2017р. включно.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку /доходу/ щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 08 липня 2017р. та до досягнення ОСОБА_3 повноліття ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ).

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати і ухвалити по справі нове судове рішення, яким стягнути з нього аліменти на утримання сина в розмірі 2500 грн щомісячно, починаючи з дати пред`явлення позову 21 грудня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Вказує, що судове рішення не містить будь-якого посилання, що судом взагалі розглядалась вимога про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, а текст рішення не містить посилання, що відповідачка фактично частково визнав позовні вимоги, та просив стягнути аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн. Вказує на порушення судом першої інстанції принципу диспозитивності.

Окрім іншого вказує, що на його утриманні перебувають малолітні діти його дружини ОСОБА_5 2009 року народження та ОСОБА_5 2012 року народження. Вказує, що інвалідом другої групи внаслідок війни на підставі безпосередньої участі в антитерористичній операції.

Посилається на те, що на його утриманні знаходиться батько інвалід першої групи, а він користується пільгами передбаченими законодавством України для багатодітних сімей відповідно до посвідчення НОМЕР_2 .

Від позивачки надійшов відзив на позовну заяву. В обгунтування відзиву вказує, що рішення суду є законним та ухваленим на підставі чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 жовтня 1999р. (а.с. 7), який було розірвано за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016р. по цивільній справі № 761/28018/16-ц.

В шлюбі у сторін, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 .

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка наголошувала, що спільна дитина сторін знаходиться на її утриманні, відповідач, який має можливість утримувати сина аліментів не надає і участі у вихованні дитини не приймає.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги матеріальний стан сторін, положення ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», відповідні редакції ст. ст. 182, 183 СК України на час спірних правовідносин, ст. 13 ЦК України, враховуючи інтереси дитини, суд першої інстанції прийшов до висновку про часткове задоволення позову, а саме з відповідача на користь позивачки слід стягнути аліменти на утримання дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку /доходу/ щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дати пред`явлення позову 21 грудня 2016р. по 07 липня 2017р. включно; а також в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку /доходу/ щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 08 липня 2017р. та до досягнення сином сторін повноліття ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ).

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

У відповідності зі ст.ст. 11, 15 вказаного Закону, кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно зі ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною 1 ст. 182 Сімейного кодексу України наведено перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів.

Так, при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;4) інші обставини, що мають істотне значення.

Водночас, згідно з ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27.02.1991 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції).

Згідно з частинами 1, 2 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) батька дитини визначається судом.

Визначаючи розмір аліментів, що підлягають до стягнення, суд врахував положення ч. 1 ст. 182 СК України, при цьому виходячи з того, що належних та достатніх доказів, які б підтверджували наявність постійного заробітку (доходу) відповідача; наявність у відповідача інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, а також даних, які свідчать про неможливість сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі суду не надано і такі дані матеріали справи не містять, у зв`язку з чим, вважав наявними підстави відповідно до ч. 2 ст. 184 СК України для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі ј частки з усіх видів його заробітку (доходу), відповідно до прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 15 липня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття, оскільки такий розмір є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей.

При визначенні зазначеного розміру аліментів, суд виходив із встановлених обставин справи, а також того, що спільна дитина сторін проживає разом із позивачкою, у зв`язку з чим цілодобовий обов`язок останньої полягає не тільки у матеріальному забезпеченні дитини, а ще й у постійному вихованні, контролі, що потребує більших моральних витрат ніж періодичні зустрічі, враховуючи вік дитини. Серед іншого суд першої інстанції, врахував стан здоров`я позивача, матеріальне становище дитини і платника аліментів, інші обставини, що мають істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач є інвалідом другої групи, однак є військовослужбовцем та має стабільний дохід.

Доводи сторони відповідача, про добросовісність виконання відповідачем аліментних зобов`язань, шляхом укладення договору SAMDNWFD601, Вклад «Стандарт» на 12 міс. (Костя 18) (а.с. 222, 223), та виписками з рахунку (а.с. 123, 124, 208, 209, 214-217) судом першої інстанції вірно оцінено критично, оскільки між сторонами відсутня домовленість про розмір аліментів та періодичність їх сплати. Протягом всього часу розгляду справи в суді стороною відповідача не було надано взагалі відомостей про його доходи, які не було надано відомостей, що на утриманні відповідача перебувають малолітні діти його дружини: ОСОБА_6 , 2009р. народження, ОСОБА_5 , 2012р. народження, подана стороною відповідача копія посвідчення (а.с. 213), про зазначені обставини не свідчить.

Крім того, надані стороною відповідача виписки по рахунку не містять відомостей про систематичне виконання відповідачем аліментних зобов`язань, враховуючи відомості про призначення платежів.

Також суд першої інстанції, був позбавлений можливості, при вирішенні спору врахувати положення ч. 5 ст. 183 СК України, при визначенні розміру аліментів, які підлягає стягненню на користь позивачки з відповідача на утримання їх спільного сина, оскільки стороною відповідача не були подані відповідні копії свідоцтв про народження дітей, які за твердженнями відповідача перебувають на його утриманні, а в судовому засіданні представник відповідача повідомила, що такі відомості у неї відсутні.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про порушення місцевим судом щонайменше двічі принципу диспозитивності колегія суддів вказує наступне.

З такими доводами апеляційної скарги погодитись не можна з огляду на їх помилковість та необгрунтованість.

Відповідно чо ст. 13 ЦПК України принципу диспозитивності, який полягає втому, що учасникам справи, особам, які беруть участь у справі, надається можливість вільно розпоряджатися своїми матеріальними та процесуальними правами на власний розсуд.

Під час розгляду справи суд першої інстанції жодним чином не збирав доказів в інтересах жодної з сторін, не користувався процесуальними правами та не здійснював процесуальні обов`язки замість сторін спору. Навпаки, під час судового розгляду, зокрема суддею створювались належні умови для можливості сторін подавати докази та реалізовувати права та виконувати обов`язки у відповідності до положень ст. 43 та 49 ЦПК України.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не містять належних та допустимих обгрунтувань, які б свідчили, що суд обмежив право сторін вільно розпоряджатися своїми матеріальними та процесуальними правами на власний розсуд або здійснював це замість них.

Що ж стосується доводу, що судове рішення не містить обгрунтувань з яких підстав суд не розглядав вимогу про стягнення аліментів в твердій грошовій сумі, то слід зазначити наступне.

Як вбачається з тексту позовної заяви, позивач звернулася до місцевого суду з позовною вимогою, яка передбачала два альтернативні способи захисту порушеного права: стягнення аліментів в твердій грошовій сумі або в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку Відповідача. При цьому, Позивач не визначила, яку саме суму грошових коштів вона просить суд стягнути з Відповідача. Зазначення розміру такої твердої грошової суми, як власне і його обгрунтування шляхом подання необхідних доказів, є обов`язком Позивача, а не суду самостійно не може визначати який саме розмір аліментів є достатнім для належного та достатнього розвитку дитини. Суд обмежений лише встановленою законодавцем «верхньою»ч. 5 ст. 183 СК України) та «нижньою» (ч. 2 ст. 182 СК України) межею, вище та відповідно нижче якої розмір аліментів не може бути.

Оскільки чіткого розміру аліментів у твердій грошовій сумі Позивачем зазначено не було, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку в частині задоволення вимоги про стягнення аліментів у частці від доходу, що кореспондується з вимогами ст. ст. 181 та 183 СК України.

Більш того, під час розгляду справи представником Позивача в ході судового розгляду усно (під запис судового засідання) та письмово, шляхом подачі заяви про залишення частини позовних вимог без розгляду, було повідомлено суд, що даний спір необхідно розглядати в межах заявлених вимог в частині стягнення аліментів в частці від доходу. Хоча така заява була залишена судом без задоволення ухвалою від 25.01.2021 року з огляду на пропуск процесуальних строків для подання такого роду заяв, зазначеному питанню було приділено достатньо уваги під час судового розгляду.

Довід апеляційної скарги, щодо не відображення мотивів, з яких суд відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення аліментів в твердій грошовій сумі жодним чином не впливає на права та обов`язки Відповідача, ним необгрунтовано яким чином в цій частині рішення порушує його права та законні інтереси.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Щодо неврахування судом офіційного документу, що Відповідач є членом багатодітної сім`ї, апеляційний суд ззаначає наступне.

Як вбачається з тексту оскаржуваного рішення, надаючи оцінку копії посвідчення багатодітної сім`ї серії НОМЕР_2 , місцевий суд дійшов висновку, що Відповідачем не було надано відомостей, що на утриманні відповідача перебувають малолітні діти його дружини, оскільки посвідчення багатодітної сім`ї не може однозначно підтверджувати факт, що родина знаходиться на виключному утриманні Відповідача. Більш того, Відповідач повторно одружився 11.06.2019 року при цьому шлюб з Позивачем було розірвано 19.12.2016 року, тобто майже через 3 роки після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 . З посвідчення багатодітної сім`ї вбачається, що членами родини серед іншого: ОСОБА_7 2009 р.н., ОСОБА_5 2012 р.н., які є дітьми другої дружини Відповідача - Домалеги (наразі Балаховська) Єлизавети від першого шлюбу.

В ході розгляду справи судом першої інстанції було запропоновано Відповідачу надати відомості та/або будь-яку іншу інформацію, яка б містила відомості про усиновлення цих дітей ОСОБА_1 . Ця позиція суду грунтувалась на ч. 4 ст. 232 СК України, у відповідності до якої усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки, щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. При цьому, згідно з частиною 1 цієї ж статті з моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов`язки між батьками та особою, яка усиновлена, а також між нею та іншими її родичами за походженням.

Наведені вище положення означають, що у випадку існування судового рішення про всиновлення зазначених вище осіб у ОСОБА_8 існував би щодо них обов`язок, що передбачений ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України щодо утримання таких дітей до повноліття.

Сам факт, що ОСОБА_8 є членом багатодітної родини не є беззаперечним доказом того, що члени його сім`ї ОСОБА_7 2009 р.н., ОСОБА_5 2012 р.н. не отримують та/або не можуть отримувати аліментів від свого рідного (біологічного) батька.

Водночас, ОСОБА_1 в ході розгляду справи судом першої інстанції так і не надав жодних відомостей щодо власного доходу, підтвердженого розміру витрат на свою родину та/або на осіб, які знаходяться у нього на утриманні;

Відповідач жодним чином не обгрунтував та не навів ні в ході розгляду судом першої інстанції, ні в апеляційній скарзі належних та допустимих доводів як зазначені вище обставини кореспондуються з неможливістю виконання свого обов`язку щодо утримання його дитини - ОСОБА_3 , оскільки відповідач є військовослужбовцем та має стабільний дохід не дивлячись на інвалідність другої групи.

Окрім інщого ОСОБА_1 відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 є учасником бойових дій та особою з інвалідністю внаслідок бойових дій відповідно до посвідчення серії НОМЕР_4 та має право на пільги, встановлені законодавстом України для ветеранів війни-учасників бойових дій.

Посилання апелянта на те, що судом безпідставно не враховано, що у Відповідача на утриманні знаходився його батько похилого віку є необгрунтованими, оскільки Відповідачем у встановлені чинним процесуальним законом строки не було подано до суду першої інстанції належних та допустимих доказів, подання яких він здійснює, на стадії апеляційного розгляду.

Окрім іншого як видно з відзиву на апеляційну скаргу поданного позивачем батько Відповідача, ОСОБА_9 , постійно проживав у Черкаській області з своєю другою дружиною, ОСОБА_10 та її рідним сином та ніколи не знаходився на утриманні Відповідача та не проживав з ним спільно. Про це серед іншого може свідчити і додане відповідачем свідоцтво про смерть, в якому зазначається місце смерті та орган, що видав цей документ.

Враховуючи вище викладене оскаржуване рішення прийняте судом першої інстанції на підставі повно та належним чином з`ясованих обставин справи, які свідчать про наявність спору між сторонами. Зокрема, вирішальне значення для прийняття оскаржуваного рішення була та обставина, що між сторонами відсутня домовленість про розмір аліментів та періодичність їх сплати.

Такий висновок суду грунтується на вимогах ч. 1 та ч. 2 ст. 181 СК України, у відповідності до яких способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Відсутність такої домовленості або незгода того з батьків з ким проживає дитина з розміром аліментів свідчить про наявність спору, який підлягає вирішенню в судовому порядку.

Даний спір стосується саме тієї обставини, що батьки ОСОБА_3 не досягли згоди щодо розміру аліментів на його утримання. Сума в розмірі 2 500,00 грн. визначена відповідачем самостійно, при цьому необгрунтовано чому саме такий розмір аліментів є достатнім та необхідним для розвитку його дитини. Необгрунтована і неможливість Відповідача платити більше.

Звертаючись з апеляційною скаргою та ставлячи питання про зміну частини стягнення аліментів та визначення її в твердій сумі відповідач в апеляційній скарзі не вказує та не надає належних доказів на підтвердження погіршення його майнового стану.

Відповідно до практики Верховного Суду, останній не раз вказував, що батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Аналогічного висновку дійшов Верховний суд в постанові від 16.09.2020 року по справі № 565/2071/19.

Суд першої інстанції правомірно встановив обов`язок відповідача надавати матеріальну допомогу дитині, з урахуванням та додержанням вимог ст. 182 СК України.

Згідно з частиною другою та третьою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Оскільки дитина сторін проживає разом з матір`ю, а відповідач є її батьком та на нього покладено однаковий з позивачем обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своєї дитини, відповідач має вищу освіту, отримує щомісячно дохід, є працездатним чоловіком, то суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини його доходів, який має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Доводи апеляційної скарги в частині визначеного судом розміру аліментів є безпідставними, оскільки факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини, рівень якої має бути належним.

Стосовно доводів апеляційної скарги про добровільну сплату аліментів, то долучені до справи докази не спростовують необхідності стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, у визначеному судом розмірі.

Таким чином доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга відповідача не містить.

Таким чином рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,368,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 25 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач В.В. Гуль

Судді Я.С. Мельника

Ю.О. Матвієнко