Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

спр. № 336/1129/19

пр. № 2/336/22/2022

м. Запоріжжя 27 червня 2022 року

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого судді Зарютіна П.В.,

при секретарі Прокопенко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності.

У позові позивач зазначила, що 25.08.1988 року вона уклала з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу 7/12 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Договір було укладено в простій письмовій формі та підтверджується розпискою. Ціна продажу становила 4800 карбованців, гроші були передані при складанні розписки. Їй було передано документи на будинок, ключі та вона до теперішнього часу постійно володіє та користується зазначеним майном. Незважаючи на її неодноразові звернення щодо нотаріального оформлення договору, ОСОБА_2 відтерміновувала нотаріальне оформлення договору.

21.02.2018 року ОСОБА_2 уклала договір дарування 7/12 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з ОСОБА_3 , договір посвідчено приватним нотаріусом Гармашовим Г.В. Оскільки договір купівлі-продажу нею повністю виконаний (передала кошти, отримала предмет продажу), а друга сторона ОСОБА_2 ухиляється від нотаріального оформлення угоди, то позивач просить визнати укладений нею 25.08.1988 року договір купівлі-продажу 7/12 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 дійсним та визнати за нею право власності на 7/12 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а договір дарування цієї ж частки будинку, укладений 21.02.2018 року, визнати недійсним, скасувавши державну реєстрацію права власності від 21.02.2018 р. на 7/12 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 , що проводилась державним реєстратором приватним нотаріусом Гармашовим Г.М. на підставі договору дарування від 21.02.2018 р., реєстровий номер 330, а також витребувати 7/12 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 15 березня 2019 року відкрито позовне провадження та справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження.

В судовому засідання позивачка, як і її представник, підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що житловий будинок АДРЕСА_1 є спадковим будинком, був побудованим його прадідом. Після смерті прадіда, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за заповітом будинок перейшов у власність дружини померлого ОСОБА_4 (1/2 частка як подружжю, 1/12 в порядку спадкування) та батькові відповідача, онуку померлого - ОСОБА_5 5/12 часток. За договором дарування, посвідченим 5-ю Запорізькою державною нотаріальною конторою 24 січня 1986 року належні ОСОБА_4 7/12 часток будинку вона подарувала дочці ОСОБА_2 . 21.02.2018 року 7/12 часток спірного будинку ОСОБА_2 подарувала відповідачу ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого 21.02.2018 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. На момент укладення договору дарування 21.02.2018 року право власності на 7/12 часток будинку було зареєстроване на ім?я ОСОБА_2 . В пункті 5 Договору дарування від 21.02.2018 року зазначено, що дарувальник свідчить, що відчужуване нерухоме майно на момент укладення цього договору нікому іншому не продане, не подароване тощо. Зі слів ОСОБА_2 , вона ніколи не мала навіть наміру продавати свою частку будинку ОСОБА_1 , яка не є її родичкою, і ніякої розписки про продаж будинку не писала.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 проти позову заперечував, пояснив, що позивачка ОСОБА_1 , яка є його матір`ю, була дружиною співвласника будинку ОСОБА_5 і проживала в будинку в якості члена його сім`ї. Після смерті ОСОБА_5 право власності на належні йому 5/12 часток будинку в порядку спадкування перейшло до позивачки ОСОБА_1 (10/36 часток) та до відповідача ОСОБА_3 (5/36 часток). На теперішній час ОСОБА_1 фактично в будинку не проживає, має інше житло, в той же час чинить перешкодив користуванні будинком відповідачу. ОСОБА_2 в будинку не проживала. Просив в позові відмовити в повному обсязі.

Представник відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 адвокат Мухіна Л.С. проти задоволення позову заперечувала з тих підстав, що наявність розписки, наданої позивачкою, не свідчить про укладення договору купівлі-продажу частини житлового будинку, оскільки на час , зазначений в розписці, у відповідності до вимог чинного на той час Цивільного кодексу УРСР, договір купівлі-продажу житлового будинку мав бути оформлений нотаріально та зареєстрований у виконкомі місцевої Ради народних депутатів. Доказів ухилення відповідачки ОСОБА_2 від нотаріального посвідчення договору позивачкою не надано. Крім того, з тексту розписки не вбачається, що у відповідності до вимог ст.114 ЦК УРСР в ред..1963 року, про продаж частки в праві спільної часткової власності в належному порядку було сповіщено іншого співвласника будинку ОСОБА_5 , як і не зазначено про наявність його згоди на купівлю частини будинку його дружиною ОСОБА_1 під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі, що суперечить вимогам ст. ст. 22, 23 Кодексу про шлюб та сім?ю УРСР, який був чинний на час, зазначений в розписці, Також представник вважає, що позивачкою пропущено строк позовної давності на пред`явлення вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним, оскільки про недотримання нотаріальної форми укладення правочину купівлі-продажу частки житлового будинку позивачці ОСОБА_1 стало відомо 25 серпня 1988 року. Тому вважає, що вона мала право звернутися до суду із вимогою про визнання договору дійсним в порядку ст.47 ЦК України в ред. 1963 року на протязі 3-х років після письмового оформлення договору, якщо таке мало місце. Проживання позивачки в будинку та надані нею докази про сплату земельного податку та страховки за будинок не є підтвердженням факту передачі їй у володіння ОСОБА_2 частини житлового будинку, оскільки, по-перше, частка ОСОБА_2 не була віділена в натурі; по-друге, позивачка мала право користування будинком як член сім`ї співвласника дружини ОСОБА_5 , та мала обов`язки, передбачені ст.156 ЖК УРСР.

За клопотанням позивачки ОСОБА_1 ухвалою суду від 21 вересня 2021 року від було призначено судову почеркознавчу експертизу. Проведено експертизу не було, оскільки відповідачка ОСОБА_2 не з`явилась для надання експериментальних зразків почерку для проведення експертизи, за поясненнями представника відповідача - у зв`язку з проживанням за межами м. Запоріжжя - в місті Дніпро, похилим віком (78 років) та поганим станом здоров`я.

Заслухав пояснення сторін, всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

З розписки, наданої позивачкою, вбачається, що (мова оригіналу): «25.08.88 г. ОСОБА_2 продает 7/12 частей жилого дома по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 за 4800 руб. и в дальнейшем никаких претензій к дому не имеет. Деньги в сумме 4800 руб. получила 25.08.88 г. лично при свидетелях».

При цьому, в розписці не зазначено населеного пункту , де знаходиться будинок, про якій іде мова. Допис щодо передання документів на будинок і договору дарування ОСОБА_3 зроблено після підпису в розписці.

Хоча позивачкою не надано суду оригіналу договору дарування, посвідченого 5-ю Запорізькою державною нотаріальною конторою 24 січня 1986 року, за яким належні ОСОБА_4 7/12 часток будинку вона подарувала дочці ОСОБА_2 , який, зі слів позивачки, було передано їй при написанні розписки, з матеріалів справи слідує, що згідно договору дарування від 24.01.1986 року, посвідченого П`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою за № 2-303, 7/12 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 належали ОСОБА_2

5/12 часток зазначеного будинку належали ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.10.1985 року. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 липня 2018 року, виданого приватним нотаріусом Гармашовим Г.М. , після смерті ОСОБА_5 належні йому 5/12 часток будинку перейшли у власність до ОСОБА_3 1/3 від 5/12 часток, а ОСОБА_1 2/3 від 5/12 часток. За договором дарування від 21.02.2018 року, посвідченим приватним нотаріусом Гармашовим Г.В., ОСОБА_2 подарувала належні їй 7/12 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_3 .

В пункті 5 Договору дарування від 21.02.2018 року зазначено, що дарувальник свідчить, що відчужуване нерухоме майно на момент укладення цього договору нікому іншому не продане, не подароване тощо.

В той же час відповідачкою ОСОБА_2 не спростовано факт написання нею розписки від 25.08.1988 року.

Відповідно до ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦПК України (в редакції 2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних прав та відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках,

зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної

форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими

частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що

потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від

нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка

виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне

нотаріальне оформлення угоди не вимагається (ст. 47 ЦК УРСР )

Згідно зі ст. 227 ЦК УРСР (в редакції, що діяла на час укладення спірного договору) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 року №3 (діяла на момент укладання правочину) з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114, ЦК). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується

передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується

прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 224 ЦК УРСР)..

Істотними умовами договору купівлі-продажу є конкретне майно та певна грошова сума, яку зобов`язується сплатити покупець.

Як вбачається з дослідженої судом розписки, відсутнє зазначення конкретного майна, зокрема, не зазначено населеного пункту, де знаходиться будинок, про якій іде мова.

Доводи позивачки про фактичну передачу їй документів на будинок, ключів та фактичне користування нею будинком до теперішнього часу є безпідставними, оскільки вона в якості члена сім`ї - дружини іншого співвласника будинку ОСОБА_5 і до отримання розписки проживала в будинку і користувалась ним. Частка ОСОБА_2 не була виділена в натурі, сама ОСОБА_2 в будинку не проживала.

Відповідно до ст.156 ЖК України:

«Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які

проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить,

користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку

(квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок

користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі

вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На

вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не

потрібно.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо

ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї

власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку

(квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори

між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах

вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи,

зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення

сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх

права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди

між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про

безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин

застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу».

Сплата від імені позивачки земельного податку та обов`язкового страхування, підтверджена квитанціями, наданими позивачкою, не виходить за межі передбаченого ст.156 ЖК України обов`язку члена сім`ї власника брати участь у витратах по утриманню будинку(квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

Крім того, відповідно до ст.114 ЦК УРСР при продажу частки в спільній власності сторонній особі решта учасників спільної часткової власності має право привілеєвої

купівлі частки, що продається по ціні, за якою вона продається, і

на інших рівних умовах, крім випадку продажу з прилюдних торгів.

Продавець частки в спільній власності зобов`язаний повідомити

в письмовій формі решту учасників спільної часткової власності про

намір продати свою частку сторонній особі з зазначенням ціни та

інших умов, на яких продає її. Якщо решта учасників спільної

часткової власності відмовиться від здійснення права привілеєвої

купівлі або не здійснить цього права щодо будинків протягом одного

місяця, а щодо іншого майна протягом десяти днів з дня одержання

повідомлення, продавець вправі продати свою частку будь-якій

особі. Якщо кілька учасників спільної часткової власності виявили

бажання придбати частку в спільній власності, право вибору покупця

надається продавцю.

З тексту розписки не вбачається, що, у відповідності до вимог ст.114 ЦК УРСР, про продаж частки в праві спільної часткової власності в належному порядку було сповіщено іншого співвласника будинку ОСОБА_5 . Доказів протилежного суду надано не було.

Однією з умов визнання дійсним правочину, який не був посвідчений нотаріально, ст.47 ЦК УРСР передбачено ухилення іншої сторони правочину від нотаріального оформлення правочину. Будь-яких доказів на підтвердження факту ухилення ОСОБА_2 від нотаріального оформлення угоди купівлі-продажу позивачка не надала. ОСОБА_2 на теперішній час є особою, що перебуває серед живих, до липня 2018 року фактично проживала в м.Запоріжжі, але жодного доказу навіть звернення до неї з приводу нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу 7/12 часток житлового будинку, нібито укладеного в 1988 році, позивачкою не надано.

Оцінивши надану позивачем розписку та інші докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку, для укладення договору купівлі-продажу були в наявності передбачені ст.114 ЦК УРСР обмеження, крім того, позивачкою не доведений факт ухилення відповідачки ОСОБА_2 від нотаріального оформлення договору, а тому у позові слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1-4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) 15 500 гривень в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Визначена дата складання повного рішення 06.07.2022 року.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається до суду апеляційної інстанції через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частину другій статті 358 ЦПК України.

Суддя П.В. Зарютін