головуючий у суді І інстанції Козлов Р.Ю.
провадження № 22-ц/824/1614/2022
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участю секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 серпня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и в :

У травні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до Печерського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_1 , у якому просила суд розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, що зареєстрований 14 травня 1988 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Ірпінської ради Київської області, актовий запис № 102.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 14 травня 1988 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб. Сторони прожили у шлюбі 33 роки, однак протягом останнього часу їх шлюбні відносини суттєво погіршилися та шлюб фактично розпався у зв`язку з відсутністю спільних інтересів, різними поглядами на життя, відсутністю взаєморозуміння, втратою почуття любові та поваги один до одного. З 26 грудня 2020 року сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть, позивач переїхала з помешкання та проживає окремо. У зв`язку з цим, позивач вважає, що їх з відповідачем шлюб вже припинив існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить її інтересам і є неможливим.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 31 серпня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 14 травня 1988 року за актовим записом № 102 у Відділі реєстрації актів громадянського стану Ірпінської ради Київської області.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму судового збору у розмірі 908 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки та втратили один до одного почуття поваги і любові. З часу припинення шлюбних відносин та часу знаходження позову в суді, примирення між сторонами не відбулося, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про те, що подальше спільне життя подружжя та збереження їх сім`ї неможливе, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін.

Доводи відповідача про те, що спір про розірвання шлюбу позивачем ініційований для її меркантильних цілей - отримання майна, яке набуте подружжям у шлюбі, на думку суду першої інстанції свідчать, що між сторонами справи склались неприязні стосунки, що також свідчить про відсутність у сторін наміру примиритись та зберегти сім`ю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 серпня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано те, що на момент подання позовної заяви сторони проживали у шлюбі понад 33 роки і на теперішній час між нами виникли непорозуміння щодо майнових прав на майно, яке вони придбали під час шлюбу. Відповідач просив суд надати їм строк для примирення, однак судом першої інстанції таке клопотання вирішене не було та в оскаржуваному рішенні про це не зазначено.

Позивач не проживає окремо, оскільки квартира АДРЕСА_1 , в якій вона проживала на момент подання позовної заяви, придбана сторонами в період шлюбу 08 травня 2021 року, на неї оформлена лише державна реєстрація вищевказаного нерухомого майна.

В оскаржуваному рішенні зазначено, що позивач з грудня 2020 року проживає окремо, спільного господарства з відповідачем не ведуть, що не відповідає дійсності, оскільки квартира АДРЕСА_1 , відповідно до статті 60 СК України є спільною сумісною власністю сторін, тому позиція суду викладена у судовому рішенні про те, що у сторін відсутні взаємні права та обов`язки не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки відповідач частково сплачує комунальні рахунки за квартиру АДРЕСА_2 та за квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_2 , повідомлена належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направила.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 14 травня 1988 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим Відділом РАЦС Ірпінської міської ради Київської області (а.с. 7).

Під час шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на теперішній час є повнолітніми.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_2 зазначила, що фактичні шлюбні відносини між ним та відповідачем фактично припинені, відсутність спільних інтересів, різні погляди на життя, відсутність взаєморозуміння, втрата почуття любові та поваги один до одного свідчать про неможливість збереження шлюбу.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до частини 1 статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

У частині 1 статті 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною 2 статті 104, частиною 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

Відповідно до частини 1 статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Установивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, його збереження суперечить інтересам позивача, суд першої інстанції, урахувавши конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про наявність підстав для його розірвання.

В апеляційній скарзі відповідач не навів обґрунтованих мотивів, які б свідчили про помилковість висновків судів щодо неможливості збереження шлюбу, а позивач у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції наполягала на залишення рішення суду першої інстанції про розірвання шлюбу без змін.

Правильним є висновок суду першої інстанції про те, що така поведінка ОСОБА_1 , який зазначив, що вони з позивачем тривалий час не проживають разом, а спір ініційований нею для отримання майна, яке набуте у шлюбі, свідчить про відсутність дійсних намірів щодо відновлення сім`ї, а дії направлені не на відновлення його порушених прав, а задля нового розгляду справи з метою вирішення майнових питань.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не вирішене його клопотання про надання строк для примирення подружжя спростовуються записом фіксування судового засідання технічними засобами у суді першої інстанції, а також відсутністю письмових клопотань відповідача у матеріалах справи.

Разом з тим, колегія апеляційного суду при дослідженні питання щодо доцільності надання сторонам у справі строку для примирення враховувала, що однією із основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу, зокрема, особа має право вільно вирішувати питання щодо укладення шлюбу та його збереження, а також розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Зі змісту статті 111 СК України вбачається, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Підсумовуючи, колегія апеляційного суду вважає, що при категоричній незгоді позивача на примирення, суд має враховувати, що надання такого строку на примирення буде суперечити статті 24 СК України.

А також, враховує, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Вказане узгоджується з правовими позиціями, що були викладені у постановах Верховного Суду від 26 листопада 2018 року у справі №761/33261/16-ц, від 30 травня 2019 року у справі №442/6319/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції з`ясував узагальнені причини фактичного припинення шлюбу та мотиви, на підставі яких дійшов правильного висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим, тоді як доводи відповідача зводяться до з`ясування взаємовідносин між сторонами, що не впливають на правильність встановлених судами фактичних обставин справи та їх висновків.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для їх скасування або зміни у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 367, 369, 375, 381-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська