Справа № 175/4508/21-ц
Провадження № 2/175/1315/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(з а о ч н е)

30 червня 2022 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

з участю секретаря Сайгак А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія «СЛАВУТИЧ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

В 02 листопада 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія «СЛАВУТИЧ» звернулося до суду з позовом в якому просили суд постановити рішення, яким визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник позивача ОСОБА_3 надав суду клопотання в якому позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, не заперечував щодо винесення заочного рішення(а.с.24).

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином у встановленому законом порядку, що підтверджується відстеженням поштових відправлень з офіційного сайту «Укрпошта»(а.с.39-40), відзив на позовну заяву відповідачі не подали, а тому зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України.

Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що ТОВ БК «Славутич» на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 квітня 2005 року належить комплекс загальною площею 4338,4 кв.м. що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.17).

ОСОБА_4 батько відповідачів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , був працівником в ТОВ БК «Славутич» та йому було надано кімнату № НОМЕР_1 у зазначеному майновому комплексі.

Кімната №5 знаходиться на другому поверсі будівлі, однак у 2006 році другий поверх зазначеної будівлі, де знаходиться вищевказана кімната було переобладнано у офісні приміщення, які здаються в оренду.

20 вересня 2021 року Відділенням поліції №8 Дніпровського районного управління поліції було надано відповідь Генеральному директору ТОВ БК «Славутич» згідно якої було проведено заходи, якими встановлено, що громадяни ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою АДРЕСА_2 не проживають близько 15 років(а.с.21).

Статтею 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Глава 28 ЦК визначає житло об`єктом права приватної власності.

Статтею 391 ЦК України надано власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, де перешкодою є постійне проживання в квартирі, реєстрація особи, яка не має будь-яких на те прав.

Відповідно до Правової позиції ВСУ у справі № 6-709цс16: ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК У PCP закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною 1 статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права, право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що реєстрація - це лише фіксація фактичного місця проживання особи і вона не пов`язана з будь-якими іншими правами особи. Відповідно до ст. 7 цього ж Закону, підставою для зняття з реєстрації проживання є рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Іншого порядку, крім судового, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, чинне законодавство України не передбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Тобто, для зняття з реєстрації місця проживання достатньо рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживають в кімнаті, що належить ТОВ БК «Славутич» без поважної причини більше 15 років, так у позивача виникли перешкоди в користуванні своїм майном, а тому суд вважає за необхідне позовні вимоги ТОВ БК «Славутич» задовольнити та визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування кімнатою АДРЕСА_3 , що є підставою для зняття їх з реєстрації за вищевказаною адресою.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія «СЛАВУТИЧ» повинно бути стягнено сплачений позивачем судовий збір в сумі 2294 грн.

Керуючись ст. 15, 16, 317, 319, 391 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 12, 13, 76, 130, 141, 223, 263-266, 280-282 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням: кімнатою АДРЕСА_3 , що є підставою для зняття з реєстрації за вищевказаною адресою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь Товариство з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія «СЛАВУТИЧ» сплачений позивачем судовий збір в сумі 2294 грн. 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Озерянська Ж.М.