Провадження № 22-ц/801/552/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Жмудь О. О.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 рокуСправа № 127/16314/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання Кузьменка Б.І.,

за участю сторін: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника третьої особи Рогозянської К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/16314/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа Регіональний сервісний центр МВС у Вінницькій області Територіальний сервісний центр МВС № 0541 про визнання правочину щодо відчуження майна недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2021 року, яке ухвалене суддею Жмудь О.О. в Вінницькому міському суді Вінницької області, повний текст складено 13 грудня 2021 року,

в с т а н о в и в :

В липні 2020 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа Регіональний сервісний центр МВС у Вінницькій області Територіальний сервісний центр МВС № 0541 про визнання правочину щодо відчуження майна недійсним, мотивуючи позовні вимоги тим, що 29 квітня 2011 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 , однак, спільне життя у них не склалося та в результаті чого шлюб між ними був розірваний за рішенням суду 15 червня 2020 року.

Під час шлюбу та за спільні кошти подружжям було придбано майно, що є спільною сумісною власністю, в тому числі і автомобілі, а саме: марка MERCEDES, модель CLS 320, номерний знак НОМЕР_1 ; марка AUDI, модель А8, номерний знак НОМЕР_1 ; марка TOYOTA, модель SIENNA, номерний знак НОМЕР_2 ; марка AUDI, модель А8, номерний знак НОМЕР_3 ; марка TOYOTA, модель CAMRY, номерний знак НОМЕР_3 . На даний час між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 існує спір щодо поділу спільного майна подружжя. З відповіді на адвокатський запит позивачу стало відомо, що автомобіль марки AUDI, модель А8, номерний знак НОМЕР_1 , який є спільною сумісною власністю із ОСОБА_5 відчужено на користь іншої особи ОСОБА_4 . При цьому дане відчуження відбулося без відома і без письмової згоди позивача. За таких обставин, позивач вважає, що зазначений правочин щодо відчуження автомобіля повинен бути визнаний недійсними, оскільки, укладений без її письмової згоди та відносно майна, яке є цінним та придбане за спільні кошти. Вказаний правочин виходить за межі дрібного побутового, та позивач не надавала згоди на реалізацію автомобіля, тому вважає його є недійсним.

Таким чином, ОСОБА_3 просила суд визнати недійсним правочин щодо відчуження автомобіля марки AUDI, модель А8, номерний знак НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2021 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, не відповідає фактичним обставина справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, стягнути судові витрати.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що спірний автомобіль відповідач ОСОБА_3 відчужив без згоди позивача, що є підставою для визнання договору недійсним. При цьому, зазначила, що суд першої інстанції не врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 29 квітня 2011 року по 15 червня 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, що вбачається з рішення Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/9259/20, яким шлюб було розірвано.

З інформаційної довідки №31/2/0541-К29 від 10 липня 2020 року вбачається, що на звернення ОСОБА_6 ТСЦ МВС № 0541 надано інформацію, що за ОСОБА_1 не зареєстровані транспортні засоби, які вказані у запиті. Та надано інформацію, що транспортний засіб марки MERCEDES, модель CLS 320, номерний знак НОМЕР_1 06 квітня 2017 року знятий з обліку, та 12 липня 2017 року зареєстрований за новим власником ОСОБА_7 ; транспортний засіб марки AUDI, модель А8, номерний знак НОМЕР_1 16 серпня 2018 року перереєстровано на нового власника ОСОБА_4 ; транспортний засіб марки TOYOTA, модель SIENNA, номерний знак НОМЕР_2 13 травня 2020 року перереєстровано на нового власника ОСОБА_8 ; транспортний засіб марки AUDI, модель А8, номерний знак НОМЕР_3 13 травня 2020 року перереєстровано на нового власника ОСОБА_8 ; транспортний засіб марки TOYOTA, модель CAMRY, номерний знак НОМЕР_3 05 лютого 2019 року перереєстровано на нового власника ОСОБА_9 .

Судом встановлено, що предметом даного спору виступає перереєстрація транспортного засобу марки AUDI, модель А8, номерний знак НОМЕР_1 .

Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , транспортний засіб марки AUDI, модель А8, номерний знак НОМЕР_1 з 15 серпня 2017 року був зареєстрований за ОСОБА_1 .

Відповідно до Договору купівлі-продажу № 0542/2018/1066705 від 16 серпня 2018 року, ОСОБА_1 (продавець) передав у власність ОСОБА_4 (покупець) транспортний засіб марки AUDI, модель А8, номерний знак НОМЕР_1 .

16 серпня 2018 року ОСОБА_4 звернувся до начальника ТСЦ № 0542 із заявою № 197469269 про перереєстрацію транспортного засобу марки AUDI, модель А8, номерний знак НОМЕР_1 .

У статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить стаття 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності має свої особливості.

Так, за вимогами частин першої, другої та четвертої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Подібні правові висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20), відступивши від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи-контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 у період з 29 квітня 2011 року по 15 червня 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Оспорюваний договір купівлі-продажу автомобіля укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 16 серпня 2018 року.

Таким чином, оскільки укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно.

Разом з тим, позивач ОСОБА_3 не надала суду беззаперечних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , як сторони оспорюваного договору купівлі-продажу автомобіля при його укладенні діяли недобросовісно. Зокрема, відповідач ОСОБА_4 не знав та не міг не знати про те, що ОСОБА_1 , як той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

При цьому суд першої інстанції дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності, надав їм належну оцінку, правильно визначили характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини, зокрема недоведеності недобросовісності в діях покупця ОСОБА_4 , апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсними.

Натомість, як вбачається з положень ст. 71 СК України, у випадку відчуження одним з подружжя майна на свій розсуд проти волі іншого з подружжя, вартість такого майна враховується при поділі.

Отже, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 лютого 2022 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В.

Стадник І.М.