ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 686/8535/20

Провадження № 22-ц/4820/560/22

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.,

з участю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 грудня 2021 року, суддя Приступа Д.І., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, Борщагівська сільська рада Бучанського району Київської області, про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, Києво-Святошинської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, зустрічним позовом третьої особи, яка заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 через законного представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, Борщагівська сільська рада Бучанського району Київської області, про визначення місця проживання дитини,

встановив:

У березні 2020 року ОСОБА_1 , (до зміни прізвища в 2020 році - ОСОБА_5 ), звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визначити місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею за її фактичним місцем проживання, відібрати дитину у ОСОБА_2 та повернути її матері за попереднім місцем проживання.

В січні 2021 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини, а також подав до суду позовну заяву від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , в якій просив суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 з батьком.

У грудні 2021 року ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову, в якій просила покласти на ОСОБА_2 обов`язок забезпечувати явку малолітнього ОСОБА_4 кожного четверга (за виключенням святкових днів) о 17 год. 00 хв. в кабінет психолога Комунального закладу «Центр надання соціальних послуг Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області» для зустрічей з нею протягом однієї години з (17.00 год. до 18.00 год.) в присутності психолога ОСОБА_6 , без присутності будь-яких інших осіб.

В обґрунтування заяви зазначила, що через неправомірні дії відповідача, який викрав та переховує від неї їх спільного сина вона змушена звертатися до суду з позовом про відібрання дитини та визначення місця його проживання, оскільки позбавлена можливості бачитися та спілкуватися з сином, який фактично проживає в квартирі ОСОБА_7 . Враховуючи тривалий час розлуки з сином та відсутність спілкування, вона вважає, що батько дитини здійснює психологічне насилля над сином з метою відчуження матері. Вважає, що її зустрічі з дитиною в кабінеті та в присутності кваліфікованого психолога будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків з сином та є співмірним заходом забезпечення позову.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 грудня 2021 року в задоволенні заяви відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні заяви суд виходив з того, що встановлення конкретного дня неділі, часу та відповідного спеціаліста може призвести до імовірного об`єктивного невиконання ухвали суду з незалежних від первісного відповідача обставин. Окрім того, не надано доказів на підтвердження особи та кваліфікації спеціаліста, за участі якого заявник просила проводити зустрічі з дитиною.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та невмотивованість оскаржуваної ухвали просила її скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення заяви.

В обґрунтування зазначила, що подана заява про забезпечення позову була розглянута формально. Суд необґрунтовано поставив під сумнів кваліфікацію спеціаліста, якого визначив комунальний заклад як особу, яка в змозі надавати психологічну допомогу. Суд не врахував судову практику ЄСПЛ, згідно з якою у подібних справах спілкування та емоційний контакт малолітньої дитини з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з матір`ю.

В судовому засіданні апелянт підтримала доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_2 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив, підтримав оскаржуване судове рішення.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено, що 31.03.2020 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визначити місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з нею, як матір`ю, за її фактичним місцем проживання, відібрати дитину в ОСОБА_2 та повернути її матері за попереднім місцем проживання.

Мотивуючи позов вказала, що сторони мають від шлюбу сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Шлюбні відносини з ОСОБА_2 припинені. Син проживав з нею за адресою: АДРЕСА_1 . Однак 06.03.2020 року ОСОБА_2 забрав сина та не повернув до цього часу. Наміри батька дитини їй невідомі, однак вважає, що дитина знаходиться в небезпеці, існує загроза психічному та фізичному здоров`ю сина. ОСОБА_2 є боржником зі сплати аліментів на її користь на утримання сина ОСОБА_8 , не має власного житла. Син з народження зареєстрований та проживає разом з нею, вона забезпечує дитину соціально-побутовими речами, піклується про його фізичний та психічний розвиток, проживання дитини з батьком може кардинально змінити його життя і заподіяти дитині стрес, призвести до повної ізоляції від матері. Вважає, що виняткових обставин, які б зумовлювали розлучення малолітньої дитини з матір`ю немає.

У січні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , в якому просив визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_8 з батьком. В обґрунтування позову вказав, що син ОСОБА_8 з власної ініціативи виявив бажання не повертатися до матері та не спілкуватися з нею, проживати виключно з батьком. Згідно з висновком психолога від 06.10.2020 року син ОСОБА_8 має тісну надійну прив`язаність та позитивну прихильність до батька, який є його опорним об`єктом і якого він чітко пов`язує з відчуттям захищеності та безпеки, фігуру батька наразі сприймає як важливу і основну для себе, тяжіє до активного спілкування та боїться втратити можливість жити разом з ним.

У відповіді КЗ «Центр надання соціальних послуг Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області» від 09.12.2021 року ОСОБА_1 повідомлено про те, що даний заклад в змозі забезпечити зустрічі та спілкування з сином ОСОБА_8 у присутності психолога, ОСОБА_6 щочетверга (за виключенням святкових днів) з 17.00 год. до 18.00 год., за адресою: АДРЕСА_2 , зустрічі будуть проходити в окремому кабінеті.

Частинами першою, другою статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Перелік видів забезпечення позову передбачений статтею 150 ЦПК України, в якій, зокрема, визначено, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії (пункт 2 частини першої статті 150 ЦПК України); а також встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин (пункт 3 частини першої статті 150 ЦПК України).

Частиною десятою статті 150 ЦПК України встановлена заборона вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Таким чином, забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 просила суд забезпечити позов шляхом зобов`язання ОСОБА_2 забезпечувати явку малолітнього сина ОСОБА_8 щочетверга з 17.00 год. до 18:00 год. для спілкування наодинці з матір`ю в присутності психолога.

В обґрунтування обраного виду забезпечення позову ОСОБА_1 посилалась на необхідність забезпечення емоційного контакту матері з малолітнім сином на час розгляду справи.

У статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HANT v. UKRAINЕ, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 року (заява №2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Вказана норма кореспондується із положеннями частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», в якій вказано, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до частин першої і другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що матір, яка проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Про необхідність та важливість контакту дитини з кожним із батьків під час тривання судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дітей неодноразово наголошував у своїх рішеннях ЄСПЛ.

Так, у рішенні від 04.09.2018 року «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» (заява №6221/14) ЄСПЛ вважав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі, зі встановленням графіку відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, а тому допустимим є встановлення такого графіку до закінчення розгляду справи по суті, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до його приватного i сімейного життя.

Аналогічні правові висновки наведені в постановах Верховного Суду від 25.11.2020 року в справі №760/15413/19 (провадження №61-9164св20); від 18.11.2020 року в справі №127/31828/19 (провадження №61-10859св20); від 25.08.2020 року в справі №466/2317/20 (провадження №61-11539ск20); від 15.09.2021 року в справі №760/154213/19 (провадження №61-17716св20); від 29.09.2021 року в справі №490/1087/21 (провадження №61-12931св21).

Отже, у справах про визначення місця проживання дитини, за умов, коли один із батьків проживає окремо від дитини, вжиття заходів забезпечення позову у вигляді встановлення графіку зустрічей такого батька і дитини є співмірним із заявленими позовними вимогами про визначення місця проживання дитини про що вірно зазначила апелянт у поданій скарзі.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітніх дітей, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з нею. А тому з метою запобігання втрати емоційного контакту матері з малолітньою дитиною, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, який може бути тривалим, та остаточного вирішення питання про визначення місця проживання малолітньої дитини, такий захід забезпечення позову є співмірним .

Зобов`язання ОСОБА_2 забезпечити явку дитини до кабінету практикуючого психолога не є втручанням в приватне і сімейне життя відповідача. Зустріч матері з дитиною в кабінеті та в присутності кваліфікованого професійного психолога є співмірним заходом забезпечення позову, не порушуватиме прав відповідача і не призведе до будь-яких незворотних негативних наслідків для останнього (постанова Верховного Суду від 04.04.2018 року у справі № 344/16653/16-ц).

Разом з тим, невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій.

З огляду на вищенаведене, захід забезпечення позову, запропонований ОСОБА_1 , у вигляді встановлення графіку зустрічей матері та дитини і зобов`язання батька ОСОБА_2 забезпечувати побачення та спілкування матері і дитини відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Враховуючи невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 грудня 2021 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Заяву про забезпечення позову задовольнити.

Забезпечити первісний позов шляхом покладення на ОСОБА_2 обов`язку забезпечувати явку малолітнього ОСОБА_4 кожного четверга (за виключенням святкових днів) о 17 год. 00 хв. в кабінет психолога Комунального закладу «Центр надання соціальних послуг Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області» за адресою: с. Софіївська Борщагівка, Бучанський район, Київська область, пров. Шкільний, 5, для зустрічей сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю, ОСОБА_3 протягом однієї години з (17.00 год. до 18.00 год.) в присутності психолога установи, без присутності інших осіб.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 липня 2022 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова