КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 359/5552/18 Головуючий у суді І інстанції Борець Є.О.
Провадження № 22-ц/824/36/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Правекс Банк» на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до акціонерного товариства «Правекс Банк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ніколіци Валентини Федорівни, Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - ОСОБА_3 , про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна, зняття обтяжень у вигляді арештів нерухомого майна з виключенням відповідних записів, визнання іпотеки припиненою, зняття обтяження у вигляді іпотеки нерухомого майна та заборони на нерухоме майно з виключенням відповідних записів,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що 14 червня 2004 року ОСОБА_4 уклав з АКБ «Правекс-Банк» кредитний договір № 346-002/04Р, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 18 000 доларів США строком до 14 червня 2014 року зі сплатою 14 % річних.

На підставі договору купівлі-продажу садового будинку від 18 червня 2004 року ОСОБА_4 набув право власності на садовий будинок з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.

24 лютого 2005 року ОСОБА_4 уклав з АКБ «Правекс-Банк» договір іпотеки, за яким з метою забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором передав в іпотеку банку зазначений садовий будинок з господарсько-побутовими будівлями.

11 березня 2005 року на підставі цього договору до Державного реєстру іпотек був внесений запис про обтяження іпотекою № 1756947, а до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - запис про обтяження забороною на нерухоме майно № 1756964.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. За час життя він не складав заповіту, тому спадкування здійснювалось за законом. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочкою ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а отже є спадкоємцем першої черги за законом.

На час відкриття спадщини вона була малолітньою дитиною та постійно проживала разом із спадкодавцем у квартирі АДРЕСА_2 , що свідчить про те, що ОСОБА_2 прийняла спадщину, яка відкрилась після смерті її батька та набула право на садовий будинок з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Однак в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься запис про обтяження № 12294630 від 1 грудня 2015 року, що був внесений на підставі постанови головного державного виконавця ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві про арешт майна боржника від 27 листопада 2015 року у виконавчому провадженні № 49487688 з примусового виконання судового наказу № 753/16301/15-ц, виданого 24 вересня 2015 року Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Новобудова» заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг у розмірі 11 595,97 грн.

Також, в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис про обтяження № 10646901 від 22 грудня 2010 року, що був внесений на підставі постанови державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві про арешт майна боржника від 9 грудня 2010 року у виконавчому провадженні № 23219126 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3531, виданого 24 листопада 2010 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» боргу за кредитним договором у розмірі 1 785 277,27 грн.

Вказані записи про обтяження є перешкодою видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом, про що листом від 15 червня 2018 року повідомила позивача приватний нотаріус КМНО Ніколіца В.Ф.

У зв`язку з викладеним, ОСОБА_1 , діючи в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , просила суд визнати за її дочкою право власності на садовий будинок з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, зняти арешти з цього об`єкта нерухомого майна, накладені на підставі постанови головного державного виконавця ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві від 27 листопада 2015 року та постанови державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві від 9 грудня 2010 року, а також виключити запис про обтяження № 12294630 від 1 грудня 2015 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та запис про обтяження № 10646901 від 22 грудня 2010 року з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

При цьому позивач вказала, що 6 червня 2016 року АТ «Правекс Банк» стало відомо про смерть ОСОБА_4 і з того дня розпочався шестимісячний строк для пред`явлення вимог до спадкоємців, що прийняли спадщину після його смерті, який закінчився 6 грудня 2016 року. Втім, протягом цього періоду часу банк не пред`явив ОСОБА_2 вимогу про виконання нею умов кредитного договору № 346-002/04Р від 14 червня 2004 року, тому на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України грошові зобов`язання за вказаним договором припинились ще у 2016 році. Вказана обставина відповідно до вимог статей 3, 17 Закону України «Про іпотеку» є підставою для припинення іпотеки спірного нерухомого майна за договором іпотеки від 24 лютого 2005 року.

З наведених мотивів позивач також просила суд визнати припиненою іпотеку садового будинку з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області за договором іпотеки від 24 лютого 2005 року, а також виключити запис про обтяження № 1756947 від 11 березня 2005 року з Державного реєстру іпотек та запис про обтяження № 1756964 від 11 березня 2005 року з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2021 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на садовий будинок з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

Знято арешт із садового будинку з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1, що був накладений на підставі постанови головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві від 27 листопада 2015 року у виконавчому провадженні № 49487688, та виключено запис № 12294630 від 1 грудня 2015 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Знято арешт із садового будинку з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1, що був накладений на підставі постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 9 грудня 2010 року у виконавчому провадженні № 23219126, та виключено запис про обтяження № 10646901 від 22 грудня 2010 року з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Визнано припиненою із 6 грудня 2016 року іпотеку садового будинку з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1, що виникла на підставі договору іпотеки, укладеного 24 лютого 2005 року між АКБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_4 , а також виключено запис про обтяження № 1756947 від 11 березня 2005 року з Державного реєстру іпотек та запис про обтяження № 1756964 від 11 березня 2005 року з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Стягнуто з АТ «Правекс Банк» на користь ОСОБА_2 витрати на оплату судового збору у розмірі 4 590,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач АТ «Правекс Банк» через представника за довіреністю - адвоката Ковалевського Є.В. звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального і неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що спірний садовий будинок є спільною сумісною власністю подружжя спадкодавця ОСОБА_4 та третьої особи ОСОБА_3 , які на час придбання цього майна за рахунок коштів банківського кредиту перебували у зареєстрованому шлюбі, а пояснення ОСОБА_3 та покази свідка ОСОБА_5 , які є заінтересованими особами, не ґрунтуються на наявних в матеріалах справи доказах. Натомість матеріали кредитної справи свідчать, що покійний звернувся до АКБ «Правекс-Банк» за отриманням кредиту саме на купівлю садового будинку та земельної ділянки.

Суд першої інстанції не звернув уваги на правові висновки, викладені у пункті 56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18), відповідно до яких іпотека у зв`язку з фактом набуття її предмета у власність спадкоємцями боржника-іпотекодавця не припиняється. При ухваленні оскаржуваного рішення суд також не врахував постанову Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 635/2208/16-ц (провадження № 61- 23269св18), в якій звернуто увагу, зокрема, на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Викладене має значення для правильного вирішення спору у даній справі № 359/5552/18, в якій спірне нерухоме майно не може вважатися таким, що у повному обсязі входить до спадкової маси, навіть якщо один з подружжя з будь-яких причин не подає заяву про прийняття спадщини, яка обтяжена чинними та невиконаними зобов`язаннями, і це не означає, що він не є співвласником майна, набутого в шлюбі у спільну сумісну власність. Крім того, ОСОБА_3 не надала доказів, що відмовилась від прийняття спадщини у встановленому порядку, а місцевий суд не звернув увагу на те, що процесуальна заява в судовому засіданні не означає матеріальну відмову від прийняття спадщини у приватного нотаріуса або відмову від власної частки у спільному майні подружжя.

Позивач та третя особа не повідомляли кредитора (іпотекодержателя) про відкриття спадщини, а наявні лише посилання, що це зробила свідок ОСОБА_5 , яка відмовилась від прийняття спадщини через декілька днів після подання заяви до нотаріуса. Проте, за нормами ЦК України кредитору про відкриття спадщини повинна повідомити не будь-яка особа, а саме спадкоємець. Висновки суду про обізнаність банку про смерть боржника саме 6 червня 2016 року після вручення поштового відправлення Дарницького районного суду м. Києва із заявою про перегляд заочного рішення від 17 травня 2016 року разом зі всіма додатками, зокрема, копією свідоцтва про смерть ОСОБА_4 , є неправомірними, оскільки не ґрунтуються на належних і допустимих доказах у справі. При цьому у липні 2018 року АТ «Правекс Банк» зверталось з кредиторською вимогою до Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори, тобто за останнім відомим місцем реєстрації боржника, однак згідно відповіді спадкова справа не заводилась. Лише при надходженні позовної заяви у даній справі стало відомо про існування спадкової справи та спадкоємця, а тому перебіг строку у розумінні частини третьої статті 1281 ЦК України почався саме з 27 серпня 2018 року, оскільки до цього часу відповідачу було не відомо коло спадкоємців та у якого саме нотаріуса відкрита спадкова справа. Відповідач вважає, що саме спадкоємець приховав інформацію про відкриття спадкової справи, не надав відповідних доказів кредитору,у зв`язку з чим відповідач був позбавлений права на пред`явлення кредиторської вимоги у строки, передбачені законом.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , діючи в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Відзиви інших учасників справи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 червня 2004 року ОСОБА_4 уклав з АКБ «Правекс-Банк» кредитний договір № 346-002/04Р, відповідно до якого банк надав кредит в іноземній валюті на загальну суму 18 000 доларів США для споживчих цілей, а ОСОБА_4 зобов`язався щомісячно до 14 червня 2014 року повертати кредит по частинам та сплачувати проценти за користування ним у розмірі 14 % річних (а.с. 129-133 т. 1).

18 червня 2004 року ОСОБА_4 уклав договір купівлі-продажу садового будинку, на підставі якого придбав садовий будинок з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області (а.с. 12 т. 1).

24 лютого 2005 року ОСОБА_4 уклав з АКБ «Правекс-Банк» договір іпотеки, за умовами якого з метою забезпечення належного виконання кредитного договору він передав в іпотеку банку зазначений садовий будинок з господарсько-побутовими будівлями (а.с. 13-16 т. 1).

Зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 126680421 від 7 червня 2018 року вбачається, що 11 березня 2005 року на підставі вказаного договору до Державного реєстру іпотек був внесений запис про обтяження іпотекою № 1756947, а до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - запис про обтяження забороною на нерухоме майно № 1756964 (а.с. 17-19 т. 1).

Крім того, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься запис про обтяження № 12294630 від 1 грудня 2015 року, що був внесений на підставі постанови головного державного виконавця ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві про арешт майна боржника від 27 листопада 2015 року у виконавчому провадженні № 49487688 з виконання судового наказу № 753/16301/15-ц, виданого 24 вересня 2015 року Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Новобудова» заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг у розмірі 11 595,97 грн.

В Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна також міститься запис про обтяження № 10646901 від 22 грудня 2010 року, що внесений на підставі постанови державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві про арешт майна боржника від 9 грудня 2010 року у виконавчому провадженні № 23219126 з виконання виконавчого листа № 2-3531, виданого 24 листопада 2010 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» боргу за кредитним договором у розмірі 1 785 277,27 грн.

Зазначене підтверджуються інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 126680421 від 7 червня 2018 року (а.с. 17-19 т. 1).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що садовий будинок з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського районуКиївської області був набутий спадкодавцем ОСОБА_4 у власність в період часу, протягом якого він перебував у зареєстрованому шлюбі з третьою особою - ОСОБА_3 , однак аналіз показань свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , яка є матір`ю спадкодавця, свідчить про те, що спірний садовий будинок був придбаний за особисті грошові кошти ОСОБА_4 , які йому надала мати, тому на підставі пункту 3 частини першої статті 57 СК України є об`єктом його особистої приватної власності.

Після смерті ОСОБА_4 спадкоємцями першої черги є його дочка ОСОБА_2 та мати ОСОБА_5 , яка подала приватному нотаріусу КМНО Ніколіці В.Ф. заяву про відмову від прийняття спадщини, а тому частка у спадковому майні, яку вона мала право прийняти, перейшла до позивача, яка на час відкриття спадщини була малолітньою дитиною та проживала разом з батьком в одному помешканні. Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_2 прийняла спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_4 , та відповідно до вимог частини п`ятої статті 1268 ЦК України набула право власності на спірний садовий будинок.

Встановивши, що державні виконавці винесли постанови про закриття виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчих документів, за якими ОСОБА_4 був боржником, суд вважав припиненою потребу в арештах садового будинку, накладених на підставі відповідних постанов органів державної виконавчої служби, які є відповідачами у справі, та необхідності виключення записів про обтяження спірного майна з реєстрів, оскільки вони об`єктивно перешкоджають у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

Щодо припинення іпотеки, то місцевий суд дійшов висновку, що саме 6 червня 2016 року АТ «Правекс Банк» дізналось про смерть позичальника ОСОБА_4 , який є одночасно й майновим поручителем, і з того ж дня розпочався шестимісячний строк для пред`явлення вимог до спадкоємців, які прийняли спадщину після його смерті, проте кредитор не пред`явив ОСОБА_2 вимогу про виконання кредитного договору, що згідно положень частини четвертої статті 1281 ЦК України дає підстави вважати припиненими грошові зобов`язання, а відтак на підставі частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» із 6 грудня 2016 року припинилась також іпотека спірного нерухомого майна за договором іпотеки.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За загальними положеннями про спадкування, встановленими ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини;право на спадкування мають особи, визначені в заповіті; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (статті 1216, 1218, 1220, 1222, 1223, 1270 ЦК України).

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

У відповідності до положень частини першої статті 1273, частини другої статті 1275 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну.

Відповідно до частини першої, п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкодавцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною третьою статті 1268 та частиною першою статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

За частиною четвертою статті 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Згідно з усталеною судовою практикою свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (частина перша статті 1296 ЦК України).

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 березня 2020 року у справі № 755/7103/18 (провадження № 61-13162св19).

За правилом частини першої статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Указана норма не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах.

Згідно із частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 19 січня 2016 року (а.с. 4 т. 2).

Зі змісту інформаційної довідки № 44343026 від 4 липня 2016 року вбачається, що за час свого життя ОСОБА_4 не склав заповіт (а.с. 11 т. 2), тому після його смерті спадкування здійснювалось за законом.

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 21 листопада 2008 року та свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 24 лютого 1977 року спадкоємцями ОСОБА_4 першої черги є його дочка ОСОБА_2 та матір ОСОБА_5 (а.с. 22 т. 1, а.с. 8 т. 2).

Спадкова справа № 6/2016 у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ніколіци В.Ф. після смерті ОСОБА_4 була заведена за заявою ОСОБА_5 від 4 липня 2016 року (а.с. 3, т. 2).

Втім, 15 липня 2016 року ОСОБА_5 подала нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті сина (а.с. 16 т. 2), тому частка у спадковому майні, яку вона мала право отримати, перейшла до інших спадкоємців.

На час відкриття спадщини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була малолітньою дитиною і вона через свого законного представника не подавала нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини.

Крім того, зі змісту довідки ЖЕД №2 ТОВ «Новобудова» № 511 від 12 липня 2016 року вбачається, що ОСОБА_2 була зареєстрована і проживала разом з батьком у квартирі АДРЕСА_2 (а.с. 5 т. 2).

Отже, позивач прийняла спадщину, що відкрилась після смерті її батька ОСОБА_4 у спосіб, передбачений частиною третьою - п`ятою статті 1268 ЦК України.

Оскільки малолітня ОСОБА_2 прийняла спадщину, то у випадку відсутності інших спадкоємців першої черги вона вважається такою, що набула право власності на майно, яке увійшло до складу спадщини.

Однак, листом від 15 червня 2018 року та постановою від 26 лютого 2019 року приватний нотаріус КМНО Ніколіца В.Ф. відмовила законному представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_1 у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом у зв`язку з наявними обтяженнями і арештами спадкового майна (а.с. 24, т. 1, а.с. 159, т. 2).

Зважаючи на вищезазначене, суд першої інстанції правильно врахував, що у позивача існували перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідачі, зокрема АТ «Правекс Банк» не визнає право позивача на нерухоме майно, а тому з метою забезпечення реалізації її спадкових прав та відповідно до частини першої статті 392 ЦК України дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність визнання за ОСОБА_2 права власності на спірне майно в порядку спадкування за законом після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 .

Разом з тим, закріпляючи в цілому за позивачем в судовому порядку право власності на садовий будинок з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, який обтяжений банківською іпотекою, суд першої інстанції належним чином не з`ясував правовий режим і порядок його набуття спадкодавцем, джерело походження коштів, за які він був придбаний, а також не встановив особу, яку можливо вважати фактичним співвласником майна.

Так, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й у частині третій статті 368 ЦК України.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього, майно, зареєстровано лише за одним з подружжя.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18).

Отже, той із подружжя або інша заінтересована особа, яка заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язані довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Ураховуючи вимоги статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 77, 78, 80 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Тобто, саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Суд установив, що садовий будинок з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області був набутий ОСОБА_4 у власність на підставі відплатного правочину, а саме договору купівлі-продажу від 18 червня 2004 року.

Із копій свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4 від 23 червня 2000 року та свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 від 13 лютого 2008 року вбачається, що в період часу з 23 червня 2000 року до 13 лютого 2008 року ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 (а.с. 14 т. 2).

Зазначене свідчить про те, що спірний садовий будинок придбаний в період часу, протягом якого спадкодавець перебував у шлюбі з третьою особою - ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вказав, що у судовому засіданні ОСОБА_3 була допитана в якості свідка та показала, що садовий будинок був придбаний ОСОБА_4 виключно за його особисті грошові кошти, які він отримав від його матері ОСОБА_5 , а у зв`язку з юридичною необізнаністю вона помилково подала заяву про видачу їй свідоцтва про право власності на частку в садовому будинку. Після того, як вона отримала консультацію юриста, у неї відсутні будь-які майнові претензії на садовий будинок, який був особистою власністю ОСОБА_4 , а не спільною сумісною власністю подружжя.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показала, що вона є матір`ю ОСОБА_4 . Для того, щоб запобігти виникнення конфлікту між дітьми в процесі поділу спадкового майна, свідок ОСОБА_5 надала сину ОСОБА_4 грошові кошти, за які він придбав садовий будинок в СТ «Буревісник-2» СМ «Вишеньки» на території Бориспільського району Київської області.

Перш за все колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_3 у межах даної справи не допитувалась судом першої інстанції в якості свідка під присягою, а надала лише письмові пояснення після залучення її ухвалою суду від 8 серпня 2019 року до справи третьою особою яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів (а.с. 196, 197, 215, 216, т. 2), а також надала усні пояснення в судовому засіданні по суті спору 11 січня 2021 року (а.с. 107 т. 3).

Пояснення учасника справи в розумінні норм статті 76 ЦПК України не є доказами у справі, на підставі яких суд може встановлювати наявність або відсутність обставин (фактів), які мають значення для вирішення справи, а тому в суду першої інстанції не було обгрунтованих підстав покласти такі пояснення ОСОБА_3 в основу свого рішення.

Разом з тим, двічі допитана місцевим судом в якості свідка ОСОБА_5 (а.с. 5, 6, 112, 120 т. 3), яка одночасно є представником малолітньої ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 4 червня 2018 року (а.с. 78, т. 1), вказувала, що у травні подарувала сину ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 120 000 грн, за рахунок яких він здійснив оплату за договором купівлі-продажу садового будинку від 18 червня 2004 року.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною першою статті 718 ЦК України визначено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

За частиною п`ятою статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини другої статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина першої статті 220 ЦК України).

При вирішенні спору судом першої інстанції необґрунтовано взято до уваги покази свідка ОСОБА_5 про надання своєму сину грошових коштів в дар для придбання спірного об`єкту нерухомості з метою уникнення конфлікту між дітьми в процесі поділу спадкового майна, оскільки зазначений договір дарування валютних цінностей є нікчемним відповідно до вимог частини п`ятої статті 719 ЦК України з огляду на те, що не укладений в письмовій формі, а також є нотаріально не посвідченим.

У постановах Верховного Суду від 9 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) та від 10 листопада 2021 року у справі № 740/3852/19 (провадження № 61-7745св21) зазначено, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним»».

Отже, нікчемний правочин є недійним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Зокрема, такі умови (обставини), які свідчать про недійсність правочину (нікчемність), встановлені нормами ЦК України або інших нормативно-правовими актами.

Таким чином договір дарування грошей, укладений в простій усній формі, на який посилалась позивач і свідок як на підставу своїх вимог і показів відповідно, є нікчемним з моменту його вчинення, а тому не є підставою виникнення будь-яких прав та обов`язків сторін договору та інших осіб.

Сторона позивача не надала письмового і нотаріально посвідченого договору дарування грошових коштів, датованого до укладення договору купівлі продажу садового будинку від 18 червня 2004 року, та не заявляла вимоги про визнання правочину, укладеного між спадкодавцем та його матір`ю дійсним та/або удаваним, а отже висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав вважати грошові кошти, за які було набуто нерухоме майно, є особистою приватною власністю ОСОБА_4 неправильний.

З вище викладених підстав колегія суддів відхиляє покази свідка ОСОБА_5 , яка є матір`ю спадкодавця і бабою спадкоємця, тобтозацікавленою особою, що були надані в суді першої інстанції про те, що садовий будинок з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області був придбаний ОСОБА_4 за рахунок подарованих йому грошових коштів, оскільки вони документально не підтверджені, а самі по собі пояснення свідка про передачу коштів сину не можуть бути підставою для визнання за позивачем права власності на все спадкове майно, яке набуте спадкодавцем у власність під час перебування в шлюбі.

Водночас, як свідчать матеріали спадкової справи № 6/2016, 4 липня 2016 року ОСОБА_5 звернулася до приватного нотаріуса КМНО Ніколіци В.Ф. із заявою про прийняття спадщини після смерті сина - ОСОБА_4 , яку згодом відкликала та відмовилась від спадщини (а.с. 16, 17 т. 2).

13 липня 2016 року третя особа ОСОБА_3 подала цьому приватному нотаріусу заяву про видачу на підставі статті 63 СК України свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, набутого за час шлюбу, в тому числі на 1/2 частину садового будинку з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області (а.с. 12 т. 2).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

У постановах Верховного Суду від 8 квітня 2020 року у справі № 130/2319/17-ц (провадження № 61-17641св19) та від 17 березня 2021 року у справі № 761/36415/18 (провадження № 61-15155св20) вказано, що: «статтями 34, 71 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Отже, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя. Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщини тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини. Отже, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя. У разі, якщо майно, яке зареєстроване за спадкодавцем, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, той з подружжя, хто є живим, може подати заяву про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця. Неподання такої заяви не змінює правового режиму майна, яке входить до складу спадщини. Відповідно, заява одного із подружжя, хто є живим, про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця, підтверджує правовий статус майна померлого, як його особистого майна».

За змістом статті 347 ЦК України, особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

Разом з тим, у витребуваних судом першої інстанції матеріалах спадкової справи № 6/2016 від 4 липня 2016 рокувідсутні письмові докази, що ОСОБА_3 відмовилась від своєї частки у праві спільної сумісної власності на садовий будинок у встановленому законом порядку, а суд першої інстанції не звернув увагу, що лише її пояснення не свідчить про матеріальну відмову у нотаріуса від прийняття 1/2 частки у спільному майні подружжя, яка презюмується сімейним законодавством та на яку вона претендувала.

При цьому суд апеляційної інстанції неодноразово відкладав розгляд справи з метою виклику ОСОБА_3 в судове засідання для з`ясування, засвідчення і підтвердження її намірів відмовитись від своєї власності, яка складалась із 1/2 частини спільного сумісного майна подружжя - садового будинку, проте жодного разу вона не з`явилась за направленими їй судовими повістками.

Натомість судовим розглядом встановлено, що звернувшись у травні 2004 року до АКБ «Правекс-Банк» з приводу отримання кредиту, сам ОСОБА_4 у анкеті клієнта зазначив, що кредитні кошти необхідні йому для придбання нерухомості (дачі + дачної ділянки) за адресою: АДРЕСА_1 , на підтвердження чого надав, зокрема, копії паспорту продавця ОСОБА_7 та довідки МСТ «Вишеньки» Гнідинської сільської ради Бориспільського району від 6 червня 2004 року № 38. Спадкодавець також вказав, що його сімейний стан - одружений без наявності шлюбного договору, на підтвердження чого ним надано копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4 від 23 червня 2000 року та паспорту ОСОБА_3 19 травня 2004 року директор ТОВ «Правекс-Експерт» та ОСОБА_4 склали та підписали акт огляду нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , в якому визначили його оціночну вартість та вказали суму кредиту у розмірі 18 000 доларів США. 14 червня 2004 року ОСОБА_4 уклав з АКБ «Правекс-Банк» кредитний договір № 346-002/04Р на суму 18 000 доларів США, а 18 червня 2004 року - договори купівлі-продажу садового будинку і земельної ділянки із ОСОБА_7 в СТ «Буревісник-2» СМ «Вишеньки» на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області. В послідуючому після державної реєстрації права власності на це майно, спадкодавець передав садовий будинок в іпотеку банку відповідно до іпотечного договору від 24 лютого 2005 року (а.с. 46-101 т. 3).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції неправильно визначився з характером спірних правовідносин та невірно розтлумачив норми матеріального права, які підлягають застосуванню, належним чином не дослідив наявні у справі докази і не надав їм належну правову оцінку, внаслідок чого дійшов безпідставного висновку про те, що спірний садовий будинок з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського районуКиївської області був набутий у власність спадкодавцем ОСОБА_4 за рахунок особистих грошових коштів, які йому передала (подарувала) мати, а тому є об`єктом його особистої приватної власності.

Презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане у шлюбі, але за особисті кошти одного з подружжя. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява особи про те, що річ була куплена на особисті кошти одного з подружжя не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

При цьому, для проведення поділу майна подружжя, закон не вимагає визнання недійсним за окремою позовною вимогою правовстановлюючих документів на це майно, виданих на ім`я одного з подружжя.

Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками тільки за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Частиною першою статті 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

За таких обставин, висновок місцевого суду про фактичне спростування ОСОБА_1 , діючої в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , презумпції права спільної сумісної власності подружжя спадкодавця ОСОБА_4 та третьої особи ОСОБА_3 не відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, спірний садовий будинок набутий спадкодавцем під час перебування у зареєстрованому шлюбі за рахунок кредитних коштів та в інтересах сім`ї, тому колегія суддів вважає, що це нерухоме майно належить до категорії спільного сумісного майна подружжя і ОСОБА_2 має право на отримання у власність в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 лише 1/2 частину садового будинку з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спадкового нерухомого майна є ефективним способом поновлення порушених прав позивача, сприятиме стабільності цивільного обороту.

Приписи статей 1281 і 1282 ЦК України та статті 23 Закону України «Про іпотеку» регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, зокрема і в зобов`язаннях, забезпечених іпотекою. За змістом цих приписів:

у разі переходу права власності на предмет іпотеки у порядку спадкування право іпотеки є чинним для спадкоємця;

спадкоємець, до якого перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця;

спадкоємець (фізична особа) не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником такий спадкоємець відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки;

спадкоємець зобов`язаний повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про борги останнього;

кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом 6 місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги;

наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги.

Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» визначає підстави для припинення іпотеки, серед яких немає такої як смерть іпотекодавця, оскільки за змістом частини першої статті 1282 ЦК України та частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, який як спадкоємець набуває статус іпотекодавця. Відтак, іпотека у зв`язку з фактом набуття її предмета у власність спадкоємцями боржника-іпотекодавця не припиняється.

Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відтак, визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін.

Відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За змістом пункту 1 частини першої статті 593 ЦК України та частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» право застави (зокрема, іпотека) припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою.

Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань.

Такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження №14-53цс18).

В силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року з ОСОБА_4 на користь ПАТ «КБ «Правекс-Банк» стягнутий борг за кредитним договором. 26 травня 2016 року ОСОБА_5 подала до Дарницького районного суду м. Києва заяву про перегляд заочного рішення, в якій вона повідомила суд та учасників вказаної справи про смерть ОСОБА_4 , що настала ІНФОРМАЦІЯ_2 . На підтвердження цієї обставини ОСОБА_5 приєднала до заяви про перегляд заочного рішення копію свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 від 19 січня 2016 року (а.с. 32-33 т. 1).

Зі змісту судової повістки вбачається, що Дарницький районний суд м. Києва надіслав ПАТ КБ «Правекс-Банк» заяву про перегляд заочного рішення разом зі всіма додатками, в тому числі копією свідоцтва про смерть ОСОБА_4 (а.с. 34 т. 1).

Згідно із рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 6 червня 2016 року банк отримав вказані процесуальні документи (а.с. 35 т. 1).

Наведене свідчить про те, що саме 6 червня 2016 року АТ «Правекс Банк» дізналося про смерть ОСОБА_4 і з того ж дня розпочався шестимісячний строк для пред`явлення вимог до спадкоємців, які прийняли спадщину після його смерті, який закінчився 6 грудня 2016 року.

Проте, в матеріалах спадкової справи відсутні відомості, які підтверджують те, що в період часу із 6 червня до 6 грудня 2016 року АТ «Правекс Банк» пред`явило ОСОБА_2 вимогу про виконання кредитного договору № 346-002/04Р від 14 червня 2004 року за рахунок спадкового майна (а.с. 2-93 т. 2).

Більше того, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17 червня 2016 року, яка була постановлена за участі представника ОСОБА_5 та представника ПАТ КБ «Правекс-Банк», заяву про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення від 17 травня 2016 року скасовано, а справу призначено до судового розгляду в загальному порядку на 26 вересня 2016 року (а.с. 31 т. 1).

В подальшому, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 9 листопада 2016 року позовну заяву ПАТ «КБ «Правекс-Банк» до ОСОБА_4 про стягнення боргу за кредитним договором залишено без розгляду (а.с. 224 т. 1).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «КБ «Правекс-Банк» відхилено, ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 9 листопада 2016 року залишено без змін.

При цьому судом апеляційної інстанції встановлено, що у судовому засіданні 17 червня 2016 року з розгляду заяви про перегляд заочного рішення була присутня представник ПАТ КБ «Правекс-Банк» - Сібірцева О.С., яка діяла на підставі довіреності від 31 травня 2016 року, перевіреної в засіданні судом першої інстанції. Про розгляд справи, призначений на 26 вересня 2016 року, представник ПАТ КБ «Правекс-Банк» - Сібірцева О.С. повідомлена під розписку 17 червня 2016 року. Про наступне судове засідання, призначене на 9 листопада 2016 року, представник позивача - Кухаренко О.В. була повідомлена належним чином, що підтверджується її особистою розпискою від 26 вересня 2016 року. Обізнаність представника ПАТ КБ «Правекс-Банк» - Кухаренко О.В. про час та місце розгляду справи, призначеного на 9 листопада 2016 року, також підтверджується судовою повісткою від 26 вересня 2016 року. Представником банку до апеляційного суду надана копія довіреності на представлення Кухаренко О.В. інтересів банку в період з 31 травня 2016 року по 10 листопада 2016 року (а.с. 225, 226 т. 1).

Частиною п`ятою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Отже, достовірно встановивши, що АТ «Правекс Банк» було відомо про смерть позичальника - ОСОБА_4 , як мінімум починаючи з 6 червня 2016 року, оскільки кредитор в цей день отримав процесуальні документи разом із копією свідоцтва про смерть боржника, безпосередньо приймав учать у розгляді справи про стягнення боргу за кредитним договором та був достеменно обізнаний про смерть останнього, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що строк для пред`явлення вимоги до спадкоємця, передбачений статтею 1281 ЦК України, у відповідача сплинув 6 грудня 2016 року, тому саме з вказаної дати основне зобов`язання за кредитним договором є припиненим, що, в свою чергу, тягне за собою припинення іпотеки як похідного зобов`язання.

Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі № 334/8669/18 (провадження № 61-16326св19 ), яка ухвалена за подібних правовідносин щодо спадкоємця боржника та кредитора.

На виконання вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України суд також правильно врахував висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження №14-53цс18), роздруківка якої з Єдиного державного реєстру судових рішень мітиться в матеріалах справи, оскільки у тій справі були встановлені подібні обставини зі справою, яка переглядається апеляційним судом (а.с. 109-115 т. 2).

Між тим, як було встановлено вище, у позивача як спадкоємця позичальника наявне право вимоги на визнання права власності в порядку спадкування за законом тільки на 1/2 частину спірного об`єкту нерухомого майна, який обтяжений іпотекою банку, тому висновок суду першої інстанції про те, що іпотека садового будинку є припиненою в повному обсязі з одночасним виключенням відповідних записів про обтяження колегія суддів вважає необґрунтованими.

З огляду на вищевикладене, за ОСОБА_2 слід визнати право власності на 1/2 частину садового будинку з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області та у зв`язку з цим визнати припиненою із 6 грудня 2016 року іпотеку саме 1/2 частини вказаного садового будинку, що виникла на підставі договору іпотеки, укладеного 24 лютого 2005 року між АКБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_4 , а також виключити записи про обтяження № 1756947 від 11 березня 2005 року та № 1756964 від 11 березня 2005 року з відповідних реєстрів в частині іпотеки та заборони на 1/2 частини вказаного нерухомого майна, яке належить позивачу на праві власності.

Суд першої інстанції встановив, що 12 грудня 2018 року старший державний виконавець Дарницького РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві виніс постанову про закриття виконавчого провадження № 49487688 з виконання судового наказу № 753/16301/15-ц, виданого 24 вересня 2015 року Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Новобудова» заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг у розмірі 11 595,97 грн.

За змістом листа начальника Дніпровського РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 9 лютого 2021 року № 10393, 21 лютого 2013 року державний виконавець ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві також виніс постанову про закриття виконавчого провадження № 23219126 з виконання виконавчого листа № 2-3531, виданого 24 листопада 2010 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» боргу за кредитним договором у розмірі 1 785 277,27 грн.

За результатом розгляду позовних вимог ОСОБА_1 , діючої в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , суд першої інстанції ухвалив зняти арешти із садового будинку, накладені в межах виконавчих проваджень № 49487688 та № 23219126, а також виключити записи про обтяження № 12294630 від 1 грудня 2015 року і № 10646901 від 22 грудня 2010 року з реєстрів, посилаючись на те, що зазначені виконавчі провадження щодо боржника ОСОБА_4 закриті і потреба в арештах майна відпала, а згідно листа приватного нотаріуса КМНО Ніколіци В.Ф. № 95//02-14/6/2016 від 15 червня 2018 року записи про обтяження об`єктивно перешкоджають видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 58 т. 1).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулася до суду з даним позовом, пред`явивши вимоги про зняття арешту зі спадковогомайна та визначивши відповідачами Дніпровський і Дарницький РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві, правонаступниками є відповідні відділи Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року в справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зроблено висновок, що «при розгляді скарг стягувача чи боржника на дії органу державної виконавчої служби, пов`язані з арештом і вилученням майна та його оцінкою, господарський суд перевіряє відповідність цих дій приписам статей 57, 58 Закону України «Про виконавче провадження». Вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізуються шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися господарським судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна».

У постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 462/3355/16-ц (провадження № 61-17369св18) зазначено, що «відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві».

У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем.

Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зробила правовий висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

За наведених обставин і сталої судової практики Верховного Суду можна дійти висновку, що вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до правовідносин, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи.

У разі пред`явлення позову не до всіх відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів відповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. За клопотанням позивача у разі неможливості розгляду справи без участі співвідповідача чи співвідповідачів у зв`язку з характером спірних правовідносин суд залучає його чи їх до участі у справі, що визначено статтею 51 ЦПК України.

Неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої суд встановив, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову в позові.

Належними сторонами у справі є особи, між якими виник спір, який є предметом розгляду та вирішення судом, і які є суб`єктами спірних матеріальних правовідносин.

Колегія суддів відзначає, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові.

У даній справі ОСОБА_1 , діючи в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , пред`явила позовні вимоги про зняття обтяжень у вигляді арештів нерухомого майна з виключенням відповідних записів до Дніпровського і Дарницького РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), які не є ані боржниками, ані особами, в інтересах яких накладено арешти на спірне нерухоме майно.

Особи, в інтересах яких державними виконавцями накладені арешти на садовий будинок з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області в рамках виконавчих проваджень № 49487688 та № 23219126 - ТОВ «Новобудова» і ПАТ «УкрСиббанк» (або їх правонаступники) до участі у справі як відповідачі не залучені, клопотань про їх залучення відповідачами за цим позовом позивач не заявляла, що є підставою для відмови у задоволенні позовних в цій частині.

Вирішуючи спір між сторонами в цій частині суд першої інстанції наведеного не врахував, не звернув уваги, що позовні вимоги про зняття обтяжень у вигляді арештів нерухомого майна з виключенням відповідних записів пред`явлено до неналежних відповідачів, внаслідок чого ухвалив судове рішення, яке не відповідає вимогам закону, оскільки ухвалене з порушенням норм процесуального права.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові, проте вирішення позову з неналежним відповідачем не може мати наслідки встановлення судом обставин справи та викладення у рішенні відповідних висновків щодо відмови в позові з інших підстав.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про задоволення позову в повному обсязі не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , діючої в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна, зняття обтяжень у вигляді арештів нерухомого майна з виключенням відповідних записів, визнання іпотеки припиненою, зняття обтяження у вигляді іпотеки нерухомого майна та заборони на нерухоме майно з виключенням відповідних записів.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У пунктах 36, 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пункті 28 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року роз`яснено, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України «Про судовий збір»). Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат згідно з правами, передбаченими ЦПК України.

На підставі викладеного та у відповідності до вимог статті 382 ЦПК України з позивача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем у вказаній справі, а саме 2 909,50 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Правекс Банк» задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину садового будинку з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Визнати припиненою із 6 грудня 2016 року іпотеку 1/2 частини садового будинку з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, що виникла на підставі договору іпотеки, укладеного 24 лютого 2005 року між акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» та ОСОБА_4 , а також виключити запис про обтяження № 1756947 від 11 березня 2005 року з Державного реєстру іпотек та запис про обтяження № 1756964 від 11 березня 2005 року з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна в частині іпотеки та заборони на 1/2 частини вказаного нерухомого майна, яке належить ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на праві власності.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , на користь акціонерного товариства «Правекс Банк» 2 909 грн 50 копійок сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній