Справа № 146/259/20
Провадження № 22-ц/801/301/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Скаковська І. В.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 рокуСправа № 146/259/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у ци-вільних справах:

судді-доповідача Денишенко Т.О.,

суддів Копаничук С. Г., Медвецького С. К.,

за участі секретаря судового засідання Михайленко А. В., особи, яка подала апеляційну скаргу, позивачки ОСОБА_1 , розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного позовного прова-дження, у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виз-

нання дій у період роботи нотаріусом Томашпільської державної нотарі-

альної контори протиправними, стягнення моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Томаш-пільського районного суду Вінницької області від 08 грудня 2021 року, ухва-лене в приміщенні суду в смт Томашпіль Вінницької області за головування судді Скаковської І. В., повний текст якого складений 17 грудня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

13 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася у Томашпільський ра-йонний суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 про визнання її дій у період роботи нотаріусом Томашпільської державної нотаріальної контори про-типравними, стягнення моральної шкоди у розмірі 200000,00 гривень, посила-ючись на наступні обставини. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її матір ОСОБА_4 . ОСОБА_1 у 2013 році звернулася до відповідачки, яка до 22 листопада 2019 року пра-цювала завідувачкою Томашпільської державної нотаріальної контори, з прив-оду отримання свідоцтв про право на спадщину, але їй було відмовлено у цьому у зв`язку з пропуском строку для оформлення спадщини. З рішенням Томаш-пільського районного суду Вінницької області від 10 грудня 2013 року про ви-значення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини пози-вачка у лютому 2014 року звернулася у державну нотаріальну контору для отримання свідоцтва про право на спадщину, що відкрилася після смерті бать-ка. У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса ОСОБА_2 у спадковій справі батька по садибі АДРЕСА_1 , але 23 жовтня 2018 року отримала відмо-ву у видачі свідоцтва про право на спадщину з посиланням на положення По-рядку про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого на-казом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєс-трованого у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595.

Через певний період позивачка частково у межах дозволеного нотаріусом ознайомилася зі спадковими справами своїх батьків та виявила, що вони залиті водою, вкриті пліснявою. Нотаріус не повідомила позивачці про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті батька, матір`ю, а пояснила можливість звернення до суду. Порушення права ОСОБА_1 на отримання свідоцтва про право на спадщину вчинене неправомірними діями відповідачки. Порушен-ням норм етичної поведінки нотаріусом ОСОБА_2 ОСОБА_1 запо-діяна моральна шкода, вона просила суд визнати дії ОСОБА_2 , факт при-ховання нею документів спадких справ батьків неправомірними, стягнути з неї у відшкодування завданої у період з 2013 року по теперішній час моральної шкоди 200 000,00 гривень.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 08 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим 08 грудня 2021 року рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржує його в апеляційному порядку, просить да-не рішення скасувати, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Скарж-ниця вважає, що суд першої інстанції ухвалив безпідставне рішення з порушен-ням норм матеріального і процесуального права, вказує, що її вимоги грунту-ються на визнанні дій нотаріуса неправомірними через неприйняття докумен-тів, не складання опису, навмисне залиття спадкових справ її батьків, невчасну видачу постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Виклавши у скарзі перебіг провадження у справі судом першої інстанції, ОСОБА_1 просила скаргу задоволити.

Визначеним цивільним процесуальним законом, забезпеченим ухвалою апеляційного суду від 19 січня 2022 року правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_2 не скористалася. У судове засідання, будучи завчасно повідомленою про місце, день та час розгляду справи, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки, відповідачка не з`явилася. 16 лютого 2022 року о 08.25 годині до апе-ляційного суду надійшла заява ОСОБА_2 , сформована у системі «Елек-тронний суд», у якій вона просить провести розгляд справи без її участі за на-явними у матеріалах справи доказами. У відповідності з нормами статті 372 ЦПК України, ураховуючи думку позивачки, яка не заперечує розгляду справи у відсутності відповідачки, колегія суддів апеляційного суду ухвалила роз-глянути дану справу у порядку апеляційного провадження у відсутності ОСОБА_5 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення по апеляційній скарзі ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні в ній докази в їх сукупності, перевіривши законність, обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга позивачки задоволенню не підлягає. З доводами апеляційної скарги як такими, що викладені ОСОБА_1 для задоволення її вимог та скасування оскаржуваного рішення суду, ухвалення нового рішення про задоволення позову погодитися не можна.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підста-ву своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимо-гам, воно є законним та обґрунтованим.

У даній цивільній справі встановлені наступні фактичні обставини. У 2013 році ОСОБА_1 у встановленому законом порядку звернулася до держав-ного нотаріуса Томашпільської державної нотаріальної контори Іськової Н. М. для отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті батьків: батька ОСОБА_3 та матері ОСОБА_4 , однак нотаріусом їй було відмовлено у видачі документів у зв`язку з пропуском для цього встановлених строків. У жовтні 2018 року позивачка звернулася до нотаріуса по спадщині, що відкри-лася після смерті батька ОСОБА_3 , стосовно садиби по АДРЕСА_1 . 23 жовтня 2018 року нотаріус відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спад-щину після смерті батька. За особистим клопотанням позивачка ознайомилася у нотаріальній конторі зі спадковими справами своїх батьків та виявила, що вони були залиті водою, покриті пліснявою. На думку ОСОБА_1 , спадкові справи пошкоджені нотаріусом ОСОБА_2 навмисно. Крім цього, скарж-ниця стверджує, що відповідачка приховала від неї той факт, що матір ОСОБА_4 прийняла спадок після смерті чоловіка ОСОБА_3 . Скаржниця вважає, що по відношенню до неї нотаріус Іськова Н. М. вчинила неправомірні дії, по-рушила норми етичної поведінки, через що вона звернулася до суду з позовом про відшкодування завданої моральної ( немайнової ) шкоди у розмірі 200000,00 гривень.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 , суд першої інстанції з посилан-ням на пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основопо-ложних свобод, керуючись нормами статей 2, 4, 12, 76 - 78, 81 ЦПК України, принципом диспозитивності цивільного судочинства ( стаття 13 ЦПК України ), статтею 23 ЦК України, зазначив, що позивачкою не надано суду беззапереч-них, достатніх доказів, які б обгрунтовано доводили її вимоги до відповідачки, через що у задоволенні позову відмовив за його недоведеності.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні від 08 грудня 2021 року, визнає їх правильними, об`єктивними та обгрунтованими.

Заявлене ОСОБА_1 клопотання про проведення під час апеляцій-ного провадження у справі комплексної технічної експертизи документів спад-кових справ її батьків, у відповідності до норм статті 126 ЦПК України зали-шене без розгляду. Зазначеною статтею цього Кодексу передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встанов-леного законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Стаття 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про вико-нання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» ( з подальшими змінами ) передбачає застосування судами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до норм частини першої статті 9 Конституції України ратифікована Законом від 07 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних сво-бод» 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7, 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, та практики Європейського суду з прав людини як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає поря-док посилання на Конвенцію та практику Суду.

Відповідно до частин першої - третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в статті 1167 ЦК України, якою визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, від-шкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, вста-новлених частиною другою цієї статті. Під час вирішення спорів про відшко-дування шкоди за вказаною нормою Закону доказуванню підлягає факт спричи-нення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Де-ліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із запо-діяною шкодою.

Відповідно до роз`яснень, викладених у частині другій пункту п`ятого по-станови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди» визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідаль-ності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування мо-ральної ( немайнової ) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправ-ність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і проти-правним діянням заподіювача та вини останнього у її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями ( бездіяльністю ) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій ма-теріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З огляду на викладене твердження скаржниці щодо завдання їй протипра-вними діями нотаріуса моральної шкоди неможливо визнати доведеними. Окре-мо необхідно підкреслити, що жодним чином не доводиться ОСОБА_1 протиправність дій нотаріуса по відношенню до неї, невідповідність їх норма-тивним документам, що регулюють нотаріальну діяльність. Жодним чином скаржницею не наведені мотиви, докази щодо розміру моральної шкоди, під-став її визначення саме у такому розмірі, про який вказано у позовних вимогах. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з виснов-ками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи та зроблених на підставі них висновків, фактично у скарзі викладена критика процесуального провадження у справі.

Проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду спра-ви, перевірки законності, обгрунтованості рішення суду першої інстанції по-винні реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судо-чинства, але не для здійснення нового судового розгляду ( пункт 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти Украї-ни» ( заява № 3236/03 ).

Необхідними елементами складу цивільного правопорушення як підстави деліктної відповідальності є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою винної особи. Відсутність хоча б однієї складової виключає обов`язок по відшкодуванню шкоди. Вказані поло-ження правових підстав відшкодування моральної шкоди скаржницею залишені без уваги, у зв`язку з чим оскаржуване рішення суду слід визнати правильним, безпомилковим.

При цьому є доцільним підкреслити, що у постанові Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі № 450/1686/17 зроблений правовий висновок про право кожної сторони самостійно визначати стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на під-ставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що об-ґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку, викладеного в оскаржуваному рішенні, оскільки скаржницею не надано доказів, як зазначалося, про наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення для покладання на відповідачку від-повідальності щодо відшкодування завданої їй моральної шкоди діями, які можливо було б визнати протиправними за безспірного доведення цього. Сам факт неодноразових звернень ОСОБА_1 до нотаріальної контори, не-отримання нею таких результатів цих звернень, які вона очікувала, не є доказом заподіяння їй моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності містять власне розуміння скаржницею вимог чинного законодавства, яким регулюється нотаріальна ді-яльність та порядок процесуального провадження судами у цивільних справах. Вимоги скаржниці не знайшли свого належного доведення під час апеляційного перегляду справи, вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні від 08 грудня 2021 року, не дають підстав виз-нати це рішення ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуаль-ного права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Україна як Висока Договірна Сторона Конвенції Ради Європи про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному, хто пере-буває під її юрисдикцією, право на справедливий суд, закріплене в статті 6 цієї Конвенції, згідно з пунктом першим якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Вимога пункту першого статті 6 Конвенції щодо обґрунтування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду де-тально відповідати на кожен довід заявника. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від ха-рактеру рішення ( Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, Європейський суд з прав людини, від 10 лютого 2010 року; Проніна проти України, № 63566/00, § 23, Європейський суд з прав людини, від 18 липня 2006 року ). Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законо-давства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав лю-дини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи від-мови у прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на ре-зультат розгляду справи.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрун-тованості судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інс-танції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись нормами статей 367, 368, 372, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задово-лення.

Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 08 гру-дня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання протиправними дій у період ро-боти нотаріусом Томашпільської державної нотаріальної контори, стягнення моральної шкоди - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, од-нак вона може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду про-тягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 17 лютого 2022 року.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді С. Г. Копаничук

С. К. Медвецький