Постанова

Іменем України

30 червня 2022 року

м. Київ

справа № 442/4791/20

провадження № 61-20731св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Монастирська Мирослава Мирославівна, в.о. завідувача Бориславської держнотконтори О. Кушнір,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 травня 2021 року у складі судді Хомика А. П. та постанову Львівського апеляційного суду від 04 листопада

2021 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до

ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Монастирська М. М., в.о. завідувача Бориславської держнотконтори О. Кушнір, про визнання заповіту недійсним та визнання його таким, що прийняв спадщину.

Позов мотивовано тим, що 14 травня 2015 року ОСОБА_3 , яка є донкою позивача, складено заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Монастирською М. М., та зареєстровано в реєстрі за № 754. Згідно цього заповіту усе своє майно ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Позивач зазначав, що заповіт, складений ОСОБА_3 є нікчемним. Заяву про прийняття спадщини у визначений шестимісячний строк він не подавав оскільки з ОСОБА_3 проживав однією сім`єю.

ОСОБА_1 просив визнати недійсним заповіт, укладений ОСОБА_3 , посвідчений 14 травня 2015 приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Монастирською М. М. та зареєстрованого у Спадковому реєстрі за № 754 та визнати його таким, що прийняв спадщину своєї доньки ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано недоведеністю заявлених позовних вимог.

Постановою Львівського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 травня

2021 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

14 грудня 2021 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 травня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірний заповіт укладено з порушенням Закону України «Про нотаріат». Крім того, заявник вказує, що сама по собі відсутність реєстрації не є абсолютним підтвердженням того, що особа не проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування апеляційним судом в оскаржуваному рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року в справі № 222/1109/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

22 червня 2022 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2022 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 травня 2021 року та постанови Львівського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року. Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області.

20 червня 2022 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи

14 травня 2015 року ОСОБА_3 складено заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Монастирською М. М., та зареєстровано в реєстрі за № 754. Згідно цього заповіту усе своє майно ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач є батьком ОСОБА_3 , ОСОБА_2 є її дочкою.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_3 проживала і була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 мала тяжке захворювання і після повернення з Італії зареєструвалась за вказаною адресою, де проживала разом з відповідачем та її чоловіком, які здійснювали за нею догляд. Вона померла в лікарні у м. Дрогобичі.

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 . На час смерті ОСОБА_3 йому виповнилось 82 роки, тобто він досяг пенсійного віку.

19 вересня 2018 року ОСОБА_1 встановлено І групу інвалідності.

Згідно спадкової справи № 37/2015, ОСОБА_2 , як спадкоємець за заповітом, прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_3 23 грудня

2015 року шляхом подачі нотаріусу заяви про прийняття спадщини у визначений частиною першою статті 1270 ЦК України шестимісячний строк.

ОСОБА_1 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 не звертався.

ОСОБА_1 у 2019 році неодноразово звертався до суду із позовами до відповідача, у яких просив визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини, однак за його заявою такий позов залишено без розгляду; із позовом про визначення спеціального строку для прийняття спадщини та визнання недійсним заповіту; про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, які також залишені без розгляду за його заявами.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (частина перша стаття 1220 ЦК України).

З матеріалів справи відомо, що спадкодавець ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 13).

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1217 ЦПК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Позивач по справі - ОСОБА_1 є батьком спадкодавця ОСОБА_3

(а. с. 12), а відтак відносить до спадкоємців першої черги за законом (частина перша стаття 1261 ЦК України).

Крім того, ОСОБА_1 на час відкриття спадщини виповнилось 82 роки, тобто досяг пенсійного віку.

Згідно з частиною першою статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Тобто, ОСОБА_1 мав право на обов`язкову частку у спадковому майні після смерті його дочки - ОСОБА_3 .

За життя ОСОБА_3 14 травня 2015 року склала заповіт, яким усе належне їй майно (рухоме і нерухоме), де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, і взагалі все те, на що вона за законом матиме право і що буде належати їй на момент смерті, заповіла ОСОБА_2 (а. с. 14).

Частинами першою, другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Частина перша статті 1270 ЦК України визначає, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Аналіз вищенаведених норм матеріального права дозволяє зробити висновок про те, що якщо спадкоємець, як за законом відповідної черги, так і за заповітом, протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її, а відтак право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України.

У статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, у якому відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що заповіт посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького нотаріального округу вчинений за місцем реєстрації спадкодавця та місцем знаходження майна. ОСОБА_1 на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем не проживав, у визначений статтею 1270 ЦК України строк із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини не звертався. За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Висновки суду апеляційної інстанції не суперечать правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові, що зазначена заявником у касаційній скарзі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,

від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 травня

2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 листопада

2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська