КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 755/4205/14 Головуючий у суді першої інстанції - Антипова Л.О.
Номер провадження № 22-ц/824/3582/2022 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Ділайт-Україна», подану представником Клименком Петром Миколайовичем, на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 вересня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ділайт-Україна», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ТОВ «Ділайт-Україна», ОСОБА_1 про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за договором кредиту на загальну суму 1 146 496,87 грн та судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 3 654 грн, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідачами порушено умови кредитного договору в частині своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за його користування, що є предметом позовних вимог.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 01 вересня 2014 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ТОВ «Ділайт-Україна», ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 146 496,87 грн та витрати, пов`язані з розглядом справи в розмірі 3 654 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ТОВ «Ділайт-Україна» - Клименко П.М. подав апеляційну скаргу, у якій вказував, що наприкінці жовтня 2021 року директор ТОВ «Ділайт-Україна» з метою вчинення реєстраційної дії звернувся до державного реєстратора, який повідомив директора товариства, що інформація про товариство наявна в Єдиному реєстрі боржників, а також те, що згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відкриті 12 жовтня 2021 року, 04 грудня 2019 року, 18 жовтня 2019 року, 17 листопада 2014 року та на теперішній час не завершені виконавчі провадження стосовно ТОВ «Ділайт-Україна».

Про те, що відбувався судовий розгляд даної справи, а також про те, що в подальшому судом 01 вересня 2014 року було ухвалено судове рішення у цій справі, повноважному представнику ТОВ «Ділайт-Україна» директору Нідерману Д.Р., який вищезазначений договір, як представник товариства не підписував і не міг підписати, оскільки обіймає посаду директора з 08 травня 2013 року, не було відомо, оскільки підприємство не брало участь у судовому розгляді цієї справи, судових повісток та рішення суду не отримувало, а матеріали справи не містять відомостей про належне повідомлення ТОВ про розгляд справи (хоча підприємство завжди знаходилось і знаходиться за вказаною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців адресою: м. Київ, вул. Лугова, буд. 12, 04074), відтак має місце порушення права товариства на судовий захист своїх прав та законних інтересів.

Крім того, апелянт вказує, що наявні у матеріалах справи повідомлення телеграфом про розгляд справи, який призначений судом на 13 березня та 03 квітня 2014 pоку, направлені стороні цивільного процесу TOВ «Ділайт-Україна» (а.с.47, 53), адресату не доставлено, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.54), тобто ТОВ «Ділайт-Україна» не було належним чином повідомлено про розгляд справи судом.

Вважає, що не є належним повідомлення відповідача ТОВ «Ділайт-Україна» про час і місце розгляду справи виклик товариства для участі у судовому засіданні 07 травня 2014 року о 10 год. 00 хв. через оголошення в пресі - газеті «Урядовий кур`єр» (а.с.101), оскільки під час розгляду справи місцезнаходження ТОВ «Ділайт-Україна» було суду відоме.

Апелянт вказує, що дійсно, між позивачем та ТОВ «Ділайт Україна» 21 березня 2013 року було укладено договір № K4VKLOF03243, відповідно до п. 1.1.якого Банк за наявності вільних грошових ресурсів зобов`язується здійснювати овердрафтове обслуговування позичальника, яке полягає у проведенні його платежів понад залишок коштів на поточному рахунку позичальника № НОМЕР_1 , відкритому у банку (далі - «поточному рахунку»), за рахунок кредитних коштів у межах ліміту, встановленого відповідно до н. 1.3 цього договору, шляхом дебетування поточного рахунку.

Представник апелянта ТОВ «Ділайт Україна» посилається на те, що зазначаючи підставою позовних вимог наявність кредитної заборгованості за укладеним між сторонами 21 березня 2013 року договором № K4VKLOF03243, позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту здійснення відповідачем платежів понад залишок наявних на поточному рахунку позичальника № НОМЕР_1 коштів, тобто користування кредитними коштами, як і доказів наявності кредитної заборгованості.

Звертає увагу, що розрахунок заборгованості за договором № K4VKLOF03243 від 21 березня 2013 року, укладеного між банком та клієнтом станом на 23 січня 2014 року (додаток №2 до позову, а.с.7- 9) не є випискою з рахунка боржника, тобто документом, яким може бути підтверджено, як факт користування кредитними коштами ТОВ «Ділайт Україна», так і наявність кредитної заборгованості за вищезазначеним договором і відповідно не дає можливість встановити її розмір та структуру. Адже сам по собі розрахунок заборгованості, здійснений банком, за умови невизнання її розміру відповідачем, не може бути єдиним та безумовним доказом розміру наявної заборгованості за кредитним договором. У такому разі банк повинен надати суду належні докази на підтвердження розрахованої ним кредитної заборгованості, зокрема, виписку по картковому рахунку відповідача, дані про рух на ньому коштів тощо.

Крім цього вказує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що дали би змогу встановити суду наявність простроченої кредитної заборгованості, а також встановити її розмір та структуру, позивачем безпідставно пред`явлено вимогу про стягнення, а судом вирішено стягнути солідарно з відповідачів проценти та пеню після пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Зазначає, що оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, то банком безпідставно нараховано, а судом безпідставно вирішено стягнути проценти в сумі 29 952,46 грн та пеню в сумі 10 038,38 грн, оскільки на виконання п.3.9 кредитного договору банком 10 січня 2014 року на адресу товариства була направлена претензія BHX.№30320K4VKS00M від 27 грудня 2013 року (а.с.27), якою банк зобов`язував позичальника негайно погасити прострочену заборгованість в розмірі 1 055 506,07 грн, що складається з простроченої заборгованості за тілом кредиту в сумі 887 480,25 грн, за відсотками в сумі 128 525,78 грн, пені в сумі 39 500,00 грн в повному обсязі за реквізитами, встановленими умовами кредитного договору.

Тож, вимоги банку про стягнення процентів та пені після 05 січня 2014 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Апелянт вважає, що судом безпідставно було вирішено стягнути солідарно з відповідачів пеню та штрафи за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, що суперечить статті 61 Конституції України, оскільки відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Враховуючи викладене, апелянт просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 вересня 2014 року повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити АТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позовних вимог повністю. Стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ТОВ «Ділайт-Україна» 5 481 грн на відшкодування сплаченого судового збору.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

При апеляційному розгляді справи представник ТОВ «Ділайт-Україна», адвокат Клименко П.М. підтримав та просив її задовольнити. Щодо розгляду справи у 2014 році підтвердив, що підприємство не приймало участь у розгляді вказаної справи оскільки не було належним чином повідомленим. При цьому зазначив, що відомості про керівника підприємства ОСОБА_1 дійсно були у ЄДРПОУ на час звернення Банку до суду із вказаним позовом та на час ухвалення оскаржуваного рішення. Зміни щодо керівництва підприємства були внесені лише перед звернення до суду із вказаною апеляційною скаргою.

Представник АТ КБ «Приватбанк» Хитрова Л.В. заперечила, щодо доводів викладених в апеляційній скарзі та повністю погодилася із ухваленим у справі судовим рішенням. При цьому звернула увагу на те, що вказане рішення ухвалювалося у справі за участю ОСОБА_1 який був поручителем за кредитним договором укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Ділайт-Україна» та одночасно з цим був керівником зазначеної юридичної особи як на час виникнення вказаних правовідносин так і при розгляді судом справи та ухваленні оспорюваного ТОВ рішення суду. Тобто підприємство в особі керівника підприємства було належним обізнане щодо розгляду судом вказаної справи. Тому із вказаних підстав вважала повторний розгляд вказаної справи через 8 років порушенням принцип юридичної визначеності.

Щодо доводів апелянта по суті спору то вважає що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального права на підставі наданих сторонами доказів, тому просила залишити рішення суду без змін, а подану підприємством апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, колегія суддів, перевіривши матеріали справи, вивчивши доводи, викладені в апеляційній скарзі, а також вислухавши учасників справи, які з`явились в судове засідання, доходить висновку про закриття апеляційного провадження виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 294 ЦПК України (у редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Відповідно до положень статті 352 ЦПК Україниучасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до положень статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Так, звертаючись із поданою апеляційною скаргою представник ТОВ «Ділайт-Україна» - Клименко П.М. зазначав, що товариство не було обізнано про судовий розгляд даної справи, оскільки підприємство не брало участь у судовому розгляді цієї справи, судових повісток та рішення суду не отримувало, а матеріали справи не містять відомостей про належне повідомлення відповідача про розгляд справи (хоча підприємство завжди знаходилось і знаходиться за вказаною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців адресою: м. Київ, вул. Лугова, буд. 12, 04074), відтак має місце порушення права товариства на судовий захист своїх прав та законних інтересів.

З метою недопущення порушенням прав ТОВ «Ділайт-Україна» на судовий захист та з метою перевірки доводів апелянта щодо належного повідомлення останнього про судовий розгляд даної справи в суді першої інстанції, апеляційним судом було поновлено строк та відкрито апеляційне провадження по даній справі та призначено справу до судового розгляду.

Дослідивши матеріали справи апеляційним судом було встановлено наступне.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України».

Зокрема, Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пункти 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, пункт 41, від 3 квітня 2008 року) (пункт 47 рішення).

Зі змісту пункту 52 рішення випливає, що якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення.

За цих підстав Високий Суд одноголосно постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (пункт 53 рішення).

Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що: «вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження» (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що: «у декількох попередніх справах, у яких порушувалися доволі схожі процесуальні питання, Суд встановив, що коли строк для оскарження поновлюється після спливу значного періоду часу без жодної потреби у виправленні серйозних судових помилок чи недоліків правосуддя, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Тоді як вирішення питання про будь-яке поновлення строку на оскарження відноситься саме до повноважень національних судів, такі повноваження не є необмеженими. У кожній справі національні суди мають перевірити, чи є підстави для поновлення строку на оскарження виправданими, а також обґрунтувати своє рішення про поновлення строку. У цій справі провадження було відновлено після затримки у шість місяців, що є суттєво меншим періодом, аніж затримки у понад два роки та один рік відповідно у згаданих справах «Пономарьов проти України» та «Устименко проти України». Проте це не означає, що у цій справі для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції ВССУ користувався необмеженою свободою розсуду, розглядаючи питання про відновлення провадження за поданою із запізненням касаційною скаргою заступника прокурора Херсонської області. ВССУ повинен був застосовувати відповідні процесуальні норми згідно з принципом юридичної визначеності. З цього випливає, що ВССУ просто погодився з аргументом заступника прокурора про порушення строку з «поважних причин», оскільки про рішення апеляційного суду Херсонської області від 27 вересня 2011 року він дізнався зі звернення одного з опонентів заявника, поданого до прокуратури 04 квітня 2012 року, і задовольнив його клопотання про поновлення строку. Отже, було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції у зв`язку з відсутністю належного обґрунтування щодо відновлення провадження у справі заявника» (SABADASH v. UKRAINE № 28052/13, § 31-34, ЄСПЛ, від 23 липня 2019 року).

Практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21 грудня 2010 року, заява № 45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінувати учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій.

При вирішенні питання про поновлення строку суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду.

Інститут процесуальних строків сприяє досягненню юридичної визначеності, а також стимулює учасників справи та інших заінтересованих осіб добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Право на оскарження судового рішення залежить від обізнаності про наявність судового спору та своєчасності отримання судового рішення суду першої інстанції.

Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Поважними причинами пропуску процесуального строку вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення заяви стає неможливим або утрудненим, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання касаційної скарги.

Вирішуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, суд повинен у сукупності оцінити всі обставини справи, навести мотиви щодо поважності чи неповажності причин пропуску строків на апеляційне оскарження та зазначити, з яких підстав подане скаржником клопотання не може бути задоволене.

Лише наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення в апеляційному порядку у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку апеляційного оскарження з поважних причин.

Апеляційним судом було встановлено, що в лютому 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ТОВ «Ділайт-Україна», ОСОБА_1 про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за договором кредиту на загальну суму 1 146 496,87 грн та судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 3 654 грн (а.с.1-40, т.1).

В матеріалах справи також міститься витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, відповідно до якого керівником ТОВ «Ділайт-Україна» з 09 червня 2011 року був ОСОБА_1 (а.с.55-56, т.1).

Крім того, матеріали справи підтверджують факт того, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений та обізнаний про розгляд даної справи, що підтверджується відповідною розпискою, де міститься підпис представника ОСОБА_1 про обізнаність про наступну дату судового засідання (а.с.48-49, т.1), журналом судового засідання від 13 березня 2014 року, де був присутній представник ОСОБА_1 (а.с.51, т.1), розпискою про наступну дату судового засідання (а.с.52,т1), рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.60, т.1), журналом судового засідання від 07 травня 2014 року, де був присутній представник ОСОБА_1 (а.с.69, т.1), розпискою про наступну дату судового засідання (а.с.70, т.1), апеляційною скаргою, яку було подано представником ОСОБА_1 (а.с.72-75, т.1), заявою представника ОСОБА_1 про закриття справи (а.с.78-79, т.1), журналом судового засідання від 12 червня 2014 року (а.с.90-91, т.1), рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.96, 106 т.1), запереченнями проти позову, поданими представником ОСОБА_1 (а.с.113-114, т.1), журналом судового засідання від 01 вересня 2014 року, де був присутній представник ОСОБА_1 й коли було ухвалено оскаржуване судове рішення (а.с.116-117, т.1).

Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 , будучи керівником ТОВ «Ділайт-Україна», був обізнаним про розгляд даної справи, представник ОСОБА_1 приймав активну участь в судовому розгляді справи, що спростовує доводи апелянта про те, що ТОВ «Ділайт-Україна» не знало і не могло знати про судовий розгляд даної справи у зв`язку із неналежним повідомленням.

Посилання апелянта на те, що керівником ТОВ «Ділайт-Україна» став Нідерман Д.Р. з 08 травня 2013 року й останньому не було відомо про розгляд даної справи в суді першої інстанції, апеляційним судом сприймаються критично, оскільки за наявними в матеріалах справи документами в суді першої інстанції, керівником вказаного товариства був ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, який було сформовано станом на 17 березня 2014 року.

При цьому поданими апелянтом відомостями про ТОВ «Ділайт-Україна» з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань ( а.с. 24-26 т.2), не спростовується висновок суду першої інстанції та заперечення позивача проте, що саме ОСОБА_1 на час розгляду судом першої інстанції вказаної справи, був керівником ТОВ «Ділайт-Україна». При апеляційному розгляді справи, представником ТОВ вказані обставини не спростовані. Посилання представника на протокол №1/2013 загальних зборів учасників ТОВ «Ділайт-Україна» від 07 травня 2013 року та наказ по кадрам №3/к від 08 травня 2013 року (а.с. 72,73 т.2) як підставу зміни керівника підприємства, колегією суддів оцінюються критично, оскільки вказані відомості є внутрішніми документами ТОВ, який є їх видавником та зацікавлений у повторному перегляді вказаної справи.

Згідно з частинами першою, четвертою, п`ятою статті 89 ЦК України юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення. До єдиного державного реєстру вносяться відомості про організаційно-правову форму юридичної особи, її найменування, місцезнаходження, органи управління, філії та представництва, мету установи, а також інші відомості, встановлені законом. Зміни до установчих документів юридичної особи, які стосуються відомостей, включених до єдиного державного реєстру, набирають чинності для третіх осіб з дня їх державної реєстрації. Юридичні особи та їх учасники не мають права посилатися на відсутність державної реєстрації таких змін у відносинах із третіми особами, які діяли з урахуванням цих змін.

За витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 17 березня 2014 року у графі прізвище, ім`я, по батькові, дата обрання (призначення) осіб, які обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи, уповноважених представляти юридичну особу ТОВ «Ділайт-Україна» у правовідносинах із третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, в тому числі підписувати договори та дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи, зазначено ОСОБА_1 (а.с.55,56 т.1). І саме ОСОБА_1 як поручитель та співвідповідач у вказаній справі приймав участь у розгляді вказаної справи вчиняв процесуальні дії, в тому числі подавав апеляційну скаргу та вказане рішення суду першої інстанції, через уповноваженого представника (а.с. 122,123 т.1). Тобто вказані вище обставини свідчать про обізнаність ОСОБА_1 як керівника ТОВ «Ділайт- Україна» про розгляд вказаної вище справи, а тому саме ТОВ також було належним чином повідомленим про наявність у суді першої інстанції вказаного спору та не позбавлялося своїх прав на оскарження ухваленого у справі рішення суду і строки визначені ЦПК України. Разом із ти, м ТОВ вказані свої права на оскарження рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 вересня 2014 року у визначенні цивільним процесуальним законодавством України не реалізувало, і причини які ним зазначені в апеляційній скарзі є не поважними.

Крім того, сам лише факт подання апеляційної скарги після спливу близько 7 років особою, повідомленою про розгляд справи, за відсутності інших підстав пропуску строку на апеляційне оскарження, зважаючи на дату ухвалення оскарженого рішення (2014 рік), не може вважатися беззаперечною підставою для поновлення процесуального строку, передбаченого на апеляційне оскарження, оскільки вказане може впливати на принцип правової визначеності.

За правилами частини третьої статті 354 та частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, однак строк на апеляційне оскарження може бути поновлений у разі подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі у ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Отже, положення частини другої статті 358 ЦПК України дають право суду на поновлення строку на апеляційне оскарження, але не вказують про обов`язок вчинення таких дій.

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц (провадження № 61-14230сво18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2021 року в справі № 592/6701/19 (провадження № 61-15286св20) зазначено, що суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними (пункт 4 частини першої статті 358 ЦПК України). Наведені вимоги процесуального закону унеможливлюють відкриття апеляційного провадження та апеляційний перегляд справи до вирішення питання щодо поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Враховуючи вищенаведені обставини справи та норми закону, апеляційний суд встановив, що апелянт (його керівник) був обізнаний про розгляд справи в суді першої інстанції, а тому, з метою недопущенням порушення принципи правової визначеності, керуючись положеннями статті 354, 358 ЦПК України, апеляційний суд доходить висновку про закриття апеляційного провадження.

Керуючись ст. 259, 268, 358, 362 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Ділайт-Україна», подану представником Клименком Петром Миколайовичем, на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 вересня 2014 року закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст ухвали виготовлено 01 липня 2022 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв