Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 712/5933/18

Номер провадження 2/712/23/22

22 червня 2022 року м.Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді - МАРЦІШЕВСЬКОЇ О.М.

за участю секретаря судового засідання Шевченко О.П.

представника позивача адвоката Топора І.О.

відповідача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним правочинів та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

24 травня 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним правочинів та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що на підставі договору дарування від 05.06.1986 року позивачці на праві приватної власності належить 1/2 частина будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованих на земельній ділянці розміром 402 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана земельна ділянка згідно рішення виконкому Черкаської міської ради №523 від 29.08.83 року закріплена в постійне користування за даним будинковолодінням. На даний час земельна ділянка, на якій знаходиться частина її будинку з господарськими будівлями і спорудами перебуває в державній власності, тобто не є приватизованою. У вересні 2006 року позивач звернулась до виконавчого комітету Черкаської міської ради з заявою про надання їй у власність земельної ділянки, яка перебуває у її користуванні і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (в теперішній час Добровольчих батальйонів). В приватизації земельної ділянки їй було відмовлено, так як суміжна земельна ділянка, що знаходиться по АДРЕСА_2 на той час вже була приватизована і на неї був виданий державний акт на право приватної власності на ім`я ОСОБА_6 . Вказаний Державний акт був виданий на підставі технічної документації, складено з грубими порушеннями. Оскільки з`ясувалось, що межа сусідньої земельної ділянки проходить через належні позивачці нерухомі будівлі, а саме цегляний гараж та сарай.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 жовтня 2017 року справа №712/11225/16ц задоволений позов ОСОБА_7 до виконкому Черкаської міської ради, третя особа ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення виконкому Черкаської міської ради. Скасований пункт 37 рішення виконкому Черкаської міської Ради № 714 від 18.08.1998 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_6 земельної ділянки розміром 591,0кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Постановою колегії суддів апеляційного суду Черкаської області від 10 січня 2018 року вказане судове рішення залишено в силі - без змін. Як зазначалось вище на підставі рішення Виконкому Черкаської міської Ради № 714 від 18.08.1998 року (пункт 37) ОСОБА_6 був виданий Державний акт серії ЧР24-1-1813 від 28.09.1998року на право власності на вказану земельну ділянку. Державний акт є похідним документом, який лише підтверджує право власності на земельну ділянку. Так як рішення органу місцевого самоврядування визнане незаконним і скасоване, то державний акт серії ЧР24-1-1813 від 28.09.1998 року на право власності на вказану земельну ділянку, виданий на ім`я ОСОБА_6 також є незаконним. ОСОБА_6 померла. За свого життя, а саме 26 лютого 2000 року ОСОБА_6 продала земельну ділянку площею 591,0 кв.м, що розташована по АДРЕСА_2 ОСОБА_2 . Договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори (реєстр №4-232). Договір купівлі-продажу вчинений на підставі державного акту серії ЧР24-1-1813 від 28.09.1998 року. Так як договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26.02.2000 року згідно якого ОСОБА_6 продала земельну ділянку площею 591,0 кв.м, що розташована по АДРЕСА_2 ОСОБА_2 вчинений на підставі недійсного рішення органу місцевого самоврядування та недійсного державного акту, порушує її законні права, суперечить вимогам цивільного і земельного законодавства, то він повинен бути визнаний недійсним. 17 серпня 2004 року ОСОБА_2 подарував вказану земельну ділянку ОСОБА_1 . Договір дарування посвідчений державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори (реєстр №1-2639). Дарунок оцінений в суму 50 123,00 гривень. Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку ЯГ № 532718 від 04 квітня 2006 року виданий ОСОБА_1 на підставі недійсного договору дарування, то він також підлягає скасуванню.

Зазначає, що даному випадку, її законні права як суміжного землекористувача порушуються вказаними договором купівлі-продажу та договором дарування, так як за даними правочинами здійснювався перехід права власності на земельну ділянку, межа якої проходить через належні їй нерухомі будівлі.

Просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26.02.2000 року укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори (реєстр № 4-232), згідно якого ОСОБА_6 продала земельну ділянку площею 591,0 кв.м., що розташована по АДРЕСА_2 ОСОБА_2 . Визнати недійсним договір дарування від 17.08.2004 року, посвідчений Першою Черкаською державною нотаріальною конторою (реєстр №1-2639) згідно якого ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 земельну ділянку площею 591кв.м по АДРЕСА_2 . Скасувати Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку ЯГ № 532718 від 04 квітня 2006 року, виданий на ім`я ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 591кв.м по АДРЕСА_2 .

05 листопада 2018 року відповідач ОСОБА_2 скерував до суду заперечення на позовну заяву, яке обґрунтував тим, що відповідач не є належним. Земельна ділянка подарована позивачці ОСОБА_9 . ОСОБА_9 купив земельну ділянку площею 392 кв.м. у ОСОБА_10 десь у вісімдесятих роках. ОСОБА_9 для того, щоб збудувати гараж просив у ОСОБА_6 , щоб вона подарувала частину земельної ділянки площею 1м*10 м., після цього межа стала ламаною., а площа земельної ділянки змінилася і стала 402 кв.м. При оформленні Державного акту було погодження між сусідами, де є підпис ОСОБА_7 . Земельну ділянку ОСОБА_2 купив у ОСОБА_6 , коли вона померла він подарував домоволодіння ОСОБА_1

12 листопада 2018 року відповідач ОСОБА_1 скерував до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтував тим, що договір між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 про купівлю-продажу земельної ділянки був вчинений 26.02.2000 року, тобто, більше вісімнадцяти років тому і встановити обставини за яких було прийнято рішення продавцем про продаж земельної ділянки не можливо. Також до цього часу вище згадана угода купівлі-продажу ніяким судом не визнана не чинною і такою яка вчинена незаконно. Більше того, аналогічно не був визнаний незаконним договір дарування цієї ж земельної ділянки від 17.08.2004 року.

18 лютого 2021 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про невиконання позову в порядку ст.43, 49, 197, 251 ЦПК України. У вказаній заяві відповідач посилається на те, що не заперечує, що належної йому ділянки проходить через належні позивачці будівлі (цегляний гараж та сарай). Проте позивачка забула сказати, що вказані об`єкти збудовані вже після погодження меж між позивачкою та померлою ОСОБА_6 . Отже, відсутні підстави для визнання недійсними спірних угод та державного акту. Також вважає недоречним посилання позивачки у позовній заяві на ст.393 ЦК України, оскільки позивачка не є власником суміжної з відповідачем ділянки. Позивачка не обґрунтувала, яке її право порушене спірними угодами та Державним актом. Після підписання акту погодження меж позивачка без будь-яких дозволів спорудила гараж та сарай частково за межами своєї ділянки, внаслідок розмір її ділянки збільшився на 13 кв.м. Також рішенням апеляційного суду Черкаської області від 24.07.2014р. у скасуванні Державного акту відповідача було відмовлено. Крім того, вказує, що на момент звернення до суду позивачки сплинув строк позовної давності та заперечив порушення при укладанні спірних договорів загальних вимог, додержання яких необхідно для чинності правочинів.

Оскільки нормами цивільного процесуального законодавства не передбачено подання такої заяви по суті справи, як заяви про невизнання позову, суд розцінює вказану заяву як пояснення сторони про обставини, якими обґрунтовується заперечення по суті позовних вимог.

Представник позивача адвокат Топор І.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Додатково пояснив,що право користування позивачки земельною ділянкою захищається законом нарівні з правом власності згідно з ч.2 ст.152 ЗК України. Також позивачка є власником нерухомого майна, яке розташоване на ділянці, наданій позивачці у постійне користування рішенням виконкому № 523 від 29.08.1983р., а нині належної відповідачу ОСОБА_1 за оспорюваним правочином та Державним актом, попередній власник відповідач ОСОБА_2 . Вказані обставини не оспорюєся відповідачами. Тому позивачка вправі захищати своє право власності на нерухоме майно і право користування земельною ділянкою. Сарай і гараж є приналежностями до житлового будинку та не є самочинно побудованими, під будівництво гаражу виділялась земельна ділянка. Завдяки незаконній приватизації сарай та гараж позивачки опинились по документах на ділянці відповідача. Оскільки позивачка звернулась до суду на захист права користування ділянкою, належним способом захисту є не віндикаційний, а негаторний позов про усунення перешкод у користуванні.

Відповідач ОСОБА_1 , його представник адвокат Чепурний В.П. позов не визнали. Додатково пояснив, що позивачка його притягує до суду вже 15 років безпідставно, зловживаючи цивільним законодавством. У даній справі її позовна заява не повинна була розглядатись, оскільки 29.10.2014 р. набрало законної сили рішення судді Мельник І.О., змінене рішенням апеляційного суду і залишене без зміни касаційним судом. В позовній заяві не наведені обставини порушення прав позивачки з боку відповідачів, а тому вона не відповідає вимогам ЦПК України. Всі оспорюванні правочини укладались у встановленому законом порядку. Також просив врахувати трирічний строк позовної давності для захисту права.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити, вказав, що не є належним відповідачем, оскільки прав позивачки ніяких не порушував.

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Суд вислухавши в судовому засіданні учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Хід розгляду справи

31 травня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

25 червня 2018 року самовідвід головуючого судді Мельник І.О. задоволено.

25 вересня 2018 року відвід позивачки головуючому судді Токовій С.Є. задоволено.

29 жовтня 2018 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси справу прийнято до провадження за правилами загального позовного провадження.

07 грудня 2018 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси відмовлено у задоволенні клопотання про закриття провадження у цивільній справі.

23 січня 2019 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси провадження по справі зупинено до розгляду Верховним Судом справи № 712/11225/16-ц за позовом ОСОБА_7 до виконавчого комітету Черкаської міської ради, третя особа - ОСОБА_1 , про визнання незаконним та скасування рішення.

22 січня 2021 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси поновлено провадження у справі.

22 лютого 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

21 жовтня 2021 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси відмовлено в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі № 712/5938/18 до розгляду справи 712/6657/21 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Черкаської міської ради, ОСОБА_7 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, що належить особі на праві приватної власності.

2.Мотивувальна частина

Фактичні обставини, встановлені судом

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 05.06.1986 року є власником Ѕ частини будинку з відповідною частиною надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1 (попередній власник ОСОБА_11 ).

Рішення міськвиконкому № 523 від 29.08.1983р. за домоволодіння на праві постійного користування закріплена земельна ділянка площею 402 кв.м. Вказана земельна ділянка не приватизована співвласниками та межує з земльною ділянкою домоволодіння по АДРЕСА_2 , належного відповідачу ОСОБА_1 (колишній власник відповідач ОСОБА_2 )

Межі земельної ділянки, яка перебуває у користуванні позивачки по АДРЕСА_1 були встановлені рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради народних депутатів № 523 від 29.08.1983 р.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради народних депутатів № 523 від 29.08.1983 р. з метою розміщення надвірних споруд в домоволодінні по АДРЕСА_2 збільшити наявну земельну ділянку домоволодіння на 10 кв.м. за рахунок домоволодіння АДРЕСА_2 із згоди домовласників та закріпити земельній ділянки за домоволодіннями: по АДРЕСА_1 ( ОСОБА_11 ) площею 402 кв.м. в межах: 21.00; 19.50; 20.10; 9.50: 1.00; 10.00м; по АДРЕСА_2 (гр.. ОСОБА_6 ) площею 654 кв.м. в межах: 21.9; 29.60; 10.00; 1.00; 9.50; 31.50.

Рішенням виконкому Соснівської районної ради № 607 від 18.10.1983р. затверджений протокол засідання архітектурно-будівельної комісії про надання дозволу ОСОБА_11 , АДРЕСА_1 на розміщення гаражу розмірами в плані 3,0Х5,0м, враховуючи рішення міськвиконкому № 523 від 27.09.1983 року про дорізку земельної ділянки, погодження міськвиконкома від 27.09.1983р. і факт проживання інваліда війни ІІІ групи».

Рішенням Черкаської міської ради від 18 серпня 1998 року № 714 у приватну власність ОСОБА_6 передана спірна земельна ділянка, площею 591,0 кв. м (т. 1 а. с. 165). В процесі приватизації ділянки між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підписаний Акт погодження меж земельної ділянки.

Відповідно до договорів купівлі-продажу від 26 лютого 2000 року ОСОБА_6 продала ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_2 та земельну ділянку 591 кв.м, що розташована на території Черкаської міської ради по АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

Відповідно до договорів дарування земельної ділянки від 17 серпня 2004 року ОСОБА_2 відчужив вказані житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку на користь ОСОБА_1 .

На підставі договору дарування від 17.08.2004 року, посвідченого Першою Черкаською державною нотаріальною конторою (реєстр №1-2637) ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_2 .

Також, на підставі договору дарування від 17.08.2004 року, посвідченого Першою Черкаською державною нотаріальною конторою (реєстр №1-2639) йому на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 591 кв.м по АДРЕСА_2 .

На підставі даного договору дарування йому виданий Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку ЯГ № 532718 від 04 квітня 2006 року.

У вересні 2006 року позивачка звернулася до виконавчого комітету Черкаської міської ради з метою приватизації земельної ділянки, яка перебуває у її користуванні, але їй було відмовлено у зв`язку з тим, що межа вже приватизованої ОСОБА_6 на підставі пункту 37 рішення № 714 від 18.08.1998 р. про передачу у приватну власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 591 кв.м суміжної сусідньої земельної ділянки по АДРЕСА_2 , встановлена виданим ОСОБА_1 . Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку ЯГ № 532718 від 04 квітня 2006 року, проходить через належні позивачці надвірні споруди домоволодіння по АДРЕСА_1 , а саме: цегляний гараж та сарай.

В зв`язку з такими обставинами між сторонами виник спір щодо порушення прав позивачки при приватизації суміжної ділянки та з 2007 року позови ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з приводу оскарження набуття приватної власності на ділянку по АДРЕСА_2 , неодноразово розглядались в судовому порядку.

Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 квітня 2010 року у справі № 2-26/10 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Черкаської міської ради про визнання недійсним частково рішення Черкаської міської ради № 714 від 18.08.1998р. в частині надання у власність ділянки ОСОБА_6 , визнання угод недійсними, скасування державних актів та встановлення межі земельних ділянок провадження закрито, роз`яснено право розглянутий справ у порядку адміністративного судочинства.

Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 листопада 2012 року у справі № 2а-33/11 визнано пункт 37 рішення Черкаської міської ради № 714 від 18.08.1998 р в частині передачі у приватну власність ОСОБА_6 земельної ділянки розміром 591,0 кв.м. по АДРЕСА_2 недійсним. Вказана постанова ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2013 року скасована та провадження у справі закрито. Роз`яснено право звернутись до суду з позовом в порядку цивільного судочинства. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21 січня 2015 року скасовані постанова Соснівського районного суду міста Черкаси від 5 листопада 2012 року і ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2013 року та справу 2а-33/11 направлено до суду першої інстанції на новий судовий розгляд. Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 квітня 2015 року, залишеною без зміни ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2015 року у справі № 2а-33/11 відмовлено у позові ОСОБА_7 про визнання недійсним пункту 37 рішення Черкаської міської ради № 714 від 18.08.1998 р в частині передачі у приватну власність ОСОБА_6 земельної ділянки розміром 591,0 кв.м. по АДРЕСА_2 . Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14 вересня 2016 року скасовані постанова Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 квітня 2015 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2015 року та провадження у справі 2а-33/11 закрито. Роз`яснено право звернутись до суду з позовом в порядку цивільного судочинства.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 грудня 2013 року у справі № 2-19/11 позов ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Черкаської міської ради, виконавчого комітету Черкаської міської ради, третя особа: Черкаське міське управління земельних ресурсів, КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про визнання угод купівлі-продажу недійсними, скасування державних актів та встановлення межі земельних ділянок задовольнити частково. Визнано пункт 37 рішення виконавчого комітету Черкаської міської Ради №714 від 18.08.1998року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_6 земельної ділянки розміром 591,0кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 - недійсним та скасовано його. Визнаний недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26.02.2000року, згідно якого ОСОБА_6 продала земельну ділянку площею 591,0 кв.м, що розташована по АДРЕСА_2 громадянину ОСОБА_2 . Визнаний недійсним договір дарування від 17.08.2004року, посвідчений Першою Черкаською державною нотаріальною конторою (реєстр №1-2639), згідно з яким ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 земельну ділянку площею 591кв.м по АДРЕСА_2 . Скасований Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку ЯГ № 532718 від 04 квітня 2006 року, виданий на ім`я ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 591кв.м по АДРЕСА_2 . В іншій частині відмовлено в задоволенні позовних вимог. Відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_12 , до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, що належить на праві власності, та встановлення межі між суміжними земельними ділянками.

Вказане рішення скасоване рішенням апеляційного суду Черкаської області від 24 липня 2014 року у справі № 2-19/11 в частині визнання недійсним та скасування пункту 37 рішення виконавчого комітету Черкаської міської Ради № 714 від 18 серпня 1998 р. про передачу у приватну власність ОСОБА_6 земельної ділянки розміром 591,0 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 і провадження по справі частині позовних вимог ОСОБА_7 до Черкаської міської ради про визнання недійсним п. 37 рішення від 18 серпня 1998 р. закрито. Скасоване рішення суду в частині визнання недійсними договорів: купівлі-продажу земельної ділянки, площею 591,0 кв. м, від 26 лютого 2000 р., що розташована по АДРЕСА_2 , який був укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 ; дарування земельної ділянки, площею 591кв.м, від 17 серпня 2004 р., що знаходиться по АДРЕСА_2 , який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та скасування Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку ЯГ № 532718 від 4 квітня 2006 р., виданого на ім`я ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 591 кв.м. по АДРЕСА_2 . В задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Черкаської міської ради, треті особи: Черкаське міське управління земельних ресурсів, Комунальне підприємство «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», Державне підприємство «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», про визнання договорів купівлі-продажу та дарування недійсними, скасування Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку ЯГ № 532718 від 4 квітня 2006 р., виданого на ім`я ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 жовтня 2017 року у справі № 712/11225/16-ц, описку в якому виправлено ухвалою суду від 24 жовтня 2017 року , залишеним без зміни постановою апеляційного суду Черкаської області 10 січня 2018 року та постановою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року, позов ОСОБА_7 до Виконавчого комітету Черкаської міської ради, третя особа: ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення - задоволено. Скасований п. 37 рішення Виконавчого комітету Черкаської міської ради № 714 від 18.08.1998 р в частині передачі у приватну власність ОСОБА_6 земельної ділянки розміром 591,0 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Судами в судових рішеннях у справі у справі № 712/11225/16-ц встановлено, що згідно висновку експерта від 12.06.2017 розмір земельної ділянки по АДРЕСА_1 становить 414 кв.м. Розмір земельної ділянки по АДРЕСА_2 становить 576 кв.м. Розміри та конфігурація земельної ділянки по АДРЕСА_2 , які вказані в Державному акті на право приватної власності, не відповідають розмірам та конфігурації, що визначені рішенням Черкаської міської ради №523 від 29.08.1983. Суміжна межа між земельними ділянками по АДРЕСА_1 по фактичному користуванню проходить по зовнішній стіні гаража літ. «З», перетинаючи тильну зовнішню стіну на 0,54 м та по зовнішній стіні сараю літ «Е» перетинаючи зовнішні стіни сараю літ. «Е» на 1.12 м та 1.11 м в точках 12-13. Фактично гараж літ. «З» по АДРЕСА_1 збільшений в розмірах з 3.0 х 5.0 м до 3.90 х 6.45 м, проте був внесений до інвентаризаційної справи на домоволодіння під час проведення поточної технічної інвентаризації станом на 12.05.1986, тобто до приватизації суміжної земельної ділянки. Питання стосовно знесення самовільно побудованого гаражу в збільшених розмірах на той час ніхто із суміжних землекористувачів не ставив. На час прийняття оспорюваного рішення, як і на момент розгляду цієї справи в суді, гараж літ. «З» та сарай літ. «Е» зареєстровані в БТІ та не є самочинним будівлями. При виготовленні кадастрового плану земельної ділянки по АДРЕСА_2 Черкаською філією інституту землеустрою станом на 1998 рік вказаний гараж уже мав розміри 3,90 х 6,45 м. Оспорюване рішення виконкому Черкаської міської ради датоване 18.08.1998. Судами також встановлено, що 18.08.1998 р. Черкаською міською радою в порушення вимог ст.ст. 17, 30 Земельного кодексу України, що діяв на час прийняття оспорюваного рішення (вказані положення містяться і в чинному Земельному кодексі України), було передано у приватну власність ОСОБА_6 земельну ділянку, яка частково знаходилася під належними позивачу будівлями, що є неприпустимим. За таких обставин, рішення Черкаської міської ради № 714 від 18.08.1998 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_6 земельної ділянки розміром 591,0 кв.м. по АДРЕСА_2 , яке є предметом спору, не може вважатися таким, що відповідає вимогам законодавства України, а тому підлягає скасуванню, так як порушує законні права і інтереси ОСОБА_7 .

На підставі постанови Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 жовтня 2017 року у справі № 712/11225/16-ц про визнання незаконним та скасування п. 37 рішення Виконавчого комітету Черкаської міської ради № 714 від 18.08.1998 р в частині передачі у приватну власність ОСОБА_6 земельної ділянки розміром 591,0 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , позивачка звернулась до суду з позовом у даній справі.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд

Спірні правовідносини регулюються нормами цивільного та земельного законодавства.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. (ст.717 ЦК України).

Положеннями статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до ст.321 ЦК України Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ст.373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.

Стаття 377 перехід права на земельну ділянку у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, що розміщені на ній. До особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; застосування інших, передбачених законом, способів.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема, у визначені законом способи, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Вирішуючи позовні вимоги визнання недійсними договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.02.2000 року укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 та договору дарування від 17.08.2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , предметом яких є земельна ділянка площею 591кв.м по АДРЕСА_2 , суд виходить з такого.

Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 жовтня 2017 року у справі № 712/11225/16-ц, яке набрало законної сили 10 січня 2018 року, встановлено, що земельна ділянка розміром 591,0 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 вибула із власності територіальної громади внаслідок незаконного п. 37 рішення Виконавчого комітету Черкаської міської ради № 714 від 18.08.1998 р в частині передачі у приватну власність ОСОБА_6 .

Враховуючи, що незаконність набуття ОСОБА_6 права власності на земельна ділянка площею 591кв.м по АДРЕСА_2 була встановлена судовим рішенням, що набрало законної сили, суд доходить висновку про наявність підстав, передбачених частиною першою статті 203, частиною першою статті 215 ЦК України для визнання недійсними оспорюваних правочинів щодо розпорядження земельною ділянкою площею 591кв.м по АДРЕСА_2 , а саме договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.02.2000 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 та договору дарування від 17.08.2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

При цьому суд враховує, що скасування як незаконної підстави набуття відчужувачем ОСОБА_6 права власності на ділянку потягло за собою незаконність розпорядження вказаною ділянкою ОСОБА_2 , який набув право власності від ОСОБА_6 , а також спірними договорами порушуються права позивачки щодо користування суміжною земельною ділянкою та належними позивачкою господарськими будівлями домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Заперечення відповідачів з посиланням на те, що день укладення оспорюваних договорів правовстановлюючі документи на земельну ділянку були чинними, будь-яких перешкод щодо укладення договору не існувало суд вважає такими, що обґрунтовують заперечення проти позовних вимог, виходячи з такого.

Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 жовтня 2017 року у справі № 712/11225/16-ц, що набрало законної сили, встановлено на підставі висновку експерта від 12.06.2017 року, що розміри та конфігурація земельної ділянки по АДРЕСА_2 , які вказані в Державному акті на право приватної власності, не відповідають розмірам та конфігурації, що визначені рішенням Черкаської міської ради №523 від 29.08.1983.

Верховним Судом у постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 712/11225/16-ц, встановлено, що оспорюване рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 18 серпня 1998 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_6 спірної земельної ділянки прийняте всупереч нормам статті 30 ЗК України у редакції, станом на 18 червня 1998 року, адже цим рішенням надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки особі, якій не належить право власності на об`єкти нерухомості, які належать іншому власнику та частина яких знаходить на території наданої земельної ділянки. Доводи касаційної скарги про те, що суди не взяли до уваги, що межа спірної земельної ділянки проходить частково через будівлі гаража та сараю, що належать позивачці, внаслідок їх перебудови без відповідного узаконення, є безпідставними та не можуть бути прийнятті колегією суддів до уваги, з огляду на таке. Як встановив суд, фактично гараж літ. «З» на АДРЕСА_1 збільшений в розмірах з 3.0 х 5.0 м до 3.90 х 6.45 м, проте був внесений до інвентаризаційної справи на домоволодіння під час проведення поточної технічної інвентаризації станом на 12 травня 1986 року, тобто до приватизації суміжної земельної ділянки. Питання стосовно знесення самовільно побудованого гаража в збільшених розмірах ніхто із суміжних землекористувачів не ставив. Крім того, на час прийняття оспорюваного рішення, як і на момент розгляду цієї справи в суді, гараж літ. «З» та сарай літ. «Е» зареєстровані в БТІ та не є самочинними будівлями. При виготовленні кадастрового плану земельної ділянки на АДРЕСА_2 філією інституту землеустрою станом на 1998 рік вказаний гараж уже мав розміри 3,90 х 6,45 м.

Частина 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, не підлягає доведенню у даній справі, що на час набуття права власності відповідачами на земельну ділянку по АДРЕСА_2 за оспорюваними правочинами на вказаній ділянці перебували відповідно у 2000 та 2004 роках і перебувають на даний час нерухомі споруди , належні позивачці, яка є співвласником сусіднього домоволодіння по АДРЕСА_1 та користувачем земельної ділянкою за вказаною адресою , закріпленою рішенням Черкаської міської ради №523 від 29.08.1983.

Набуття права власності на земельну ділянку, яка на законних підставах перебуває в постійному користуванні іншої особи, є прямим порушенням прав такої особи на належне користування землею.

Доводи відповідачів щодо того, що вони не порушували прав позивачки та в зв`язку з цим не є належними відповідачами у справі, суд вважає необґрунтованими, виходячи з такого.

Суд виходить з того, що стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за пред`явленим позовом - суб`єкт порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення.

Оскільки позивачкою пред`явлений позов про визнання недійсними договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.02.2000 року укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 та договору дарування від 17.08.2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є належними відповідачами як сторона оспорюваних правочинів. Враховуючи викладене, залучення позивачкою до участі у справі у якості відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відповідають їх процесуальному статусу як учасників спірного матеріального правовідношення, виходячи із змісту встановлених судом обставин.

Доводи відповідача ОСОБА_1 про наявність підстав для закриття провадження у справі в зв`язку з постановленням рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 грудня 2013 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 24 липня 2014 року у справі № 2-19/11 за позовом між тим ж сторонами з тих самих підстав, суд вважає необґрунтованими з таких підстав.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

При визначенні підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 344/224/16-ц.

У позовній заяві у даній справі позивачка посилається на рішення 03.10.2017 року у справі № 712/11225/16-ц як підставу заявлених позовних вимог у даній справі, що виникла після 2014 року, а тому відсутні підстави для висновку про тотожність підстав заявлених позивачем у 2018 року та 2013 роках позовів між тими самими сторонами про один предмет.

Заперечення відповідачів про те, що позивачка підписала акт погодження меж земельної ділянки по АДРЕСА_2 , в процесі її приватизації земельної ділянки по АДРЕСА_2 , суд вважає такими, що не обґрунтовують заперечення проти позову, виходячи з такого.

За змістом статті 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації ( ст.107 ЗК України).

Аналіз зазначених норм права свідчить, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. Підписання акту погодження меж самостійного значення не має, оскільки не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справах № 350/67/15-ц та № 514/1571/14-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17.

Доводи відповідачів про застосування строку позовної давності при вирішенні позову суд вважає необґрунтованими, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( ст.257 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.(ч.3,4 ст.264 ЦК України).

Судом встановлено, що про порушення своїх прав дізналась в 2006 році при зверненні у вересні 2006 року до виконавчого комітету Черкаської міської ради з метою приватизації земельної ділянки, яка перебуває у її користуванні, де їй було відмовлено у зв`язку з тим, що межа вже приватизованої ОСОБА_6 на підставі пункту 37 рішення № 714 від 18.08.1998 р. земельної ділянки площею 591 кв.м згідно з виданим ОСОБА_1 . Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку ЯГ № 532718 від 04 квітня 2006 року проходить через належні позивачці сарай та гараж домоволодіння по АДРЕСА_1 .

В зв`язку з такими обставинами між сторонами виник спір щодо порушення прав позивачки при приватизації суміжної ділянки та ОСОБА_7 в 2007, 2010, 2013, 2016, 2018 роках зверталась з позовами до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з приводу оскарження правомірності набуття приватної власності на ділянку по АДРЕСА_2 , чим переривалась позовна давність з підстав, передбачених ч.2 ст.264 ЦК України.

Вирішуючи позовні вимоги про скасування Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку ЯГ № 532718 від 04 квітня 2006 року, виданий на ім`я ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 591 кв.м по АДРЕСА_2 , суд виходить з такого.

Згідно зі ст.125, 126 Земельного кодексу України (в редакції, чинній до 05.03.2009) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.

Отже, державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, проте самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

З огляду на те, що заявлені позивачкою вимоги про скасування державного акту є похідними від основної вимоги про визнання недійсними договору купівлі-продажу та договору дарування, вона підлягають задоволенню у зв`язку з задоволенням основної вимоги.

Частина 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції Закону № 340-IX від 05.12.2019 ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

При цьому суд враховує, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

В своїх рішеннях ЄСПЛ вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).

Правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Припинення права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку становить втручання у його право, гарантоване статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, однак таке втрачання здійснюється на умовах, передбачених законом, а саме в зв`язку з встановленням в судовому порядку незаконності вибуття земельної ділянки з комунальної власності та порушенням при цьому права суміжного землекористувача.

Також дане втручання не є непропорційним, враховуючи, що відповідно до ст. 377 ЦПК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Отже, відповідач ОСОБА_1 як власник домоволодіння АДРЕСА_2 не позбавлений можливості реалізувати своє право на отримання у власність земельної ділянки у встановленому законом порядку та з дотриманням відповідної процедури.

Керуючись п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-УІІІ «Про судоустрій та статус суддів», ст.ст. 4, 7, 10, 81, 141, 263-266, 352-354 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Позов ОСОБА_3 задоволити.

Визнати недійсним укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу від 26 лютого 2000 року земельної ділянки площею 591,0 кв.м, що розташована на території Черкаської міської ради по АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Визнати недійсним укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір дарування від 17 серпня 2004 року земельної ділянки площею 591,0 кв.м, що розташована на території Черкаської міської ради по АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Скасувати виданий ОСОБА_1 Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку ЯГ № 532718 від 04.04.2018 року з припиненням права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 591,0 кв.м, що розташована на території Черкаської міської ради по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :04:046:0027 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Соснівського

районного суду м. Черкаси О.М. МАРЦІШЕВСЬКА

Повний текст рішення виготовлено 01 липня 2022 року.

Позивачка: ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

Відповідач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 )

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3