Дата документу 05.07.2022
Справа № 501/3329/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2022 року Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючої судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за

позовом ОСОБА_1 , місце проживання/реєстрації: АДРЕСА_1

до

відповідача: ОСОБА_2 , місце проживання/реєстрації: АДРЕСА_2 ,

предмет та підстави позову: про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини

ухвалив рішення про наступне та

В С Т А Н О В И В:

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач) з вимогою про стягнення аліментів, згідно якого просить суд стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня вступу рішення в законну силу до досягнення дитиною повноліття.

Свої вимоги мотивував тим, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвали. У шлюбі у сторін народилась донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після припинення шлюбу питання про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів між сторонами не вирішувалось.

Дитина з 2004 року по травень 2021 проживала разом з відповідачем, позивач добровільно сплачував грошову допомогу на дитину.

В травні 2021 ОСОБА_5 прийшла до батька та попросила дозволу проживати разом з ним та проживає разом з батьком і досі.

Позивач стверджує в позові, що виплата ним коштів відповідачу на утримання доньки є недоцільною, оскільки відповідач використовує їх не за призначенням.

У зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідач відзиву на позов на надав, в судовому засіданні 14.01.2022 представник відповідача надав до суду письмовому заяву «Вступне слово», згідно якого просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на те, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 28.01.20909 у справі №2-641/2017 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку до 09.04.2022 (а.с.86-87).

Також, представник відповідача вказує, що за домовленістю сторін 26.10.2012 між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір про сплату аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 та місце проживання дитини, тому існують зобов`язання сторін за договором, який не припинив свою дію.

ІІ. Заяви ( клопотання) учасників справи.

В судовому засіданні позивач та його представник просили суд задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві, у подальшому надали до суду заяву про продовження розгляду справи в письмовому провадженні (а.с.117).

Представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність, у подальшому подав до суду заяву про розгляд справи без участі сторони відповідача, просить суд відмовити в задоволенні позову (а.с.110).

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із тим, що проведення судового засідання в порядку спрощеного позовного провадження здійснювалося без учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвали у 2009 році, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.42).

У шлюбі у сторін народилась донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.9).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 28.01.2009 у справі №2-641/2017 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку до 09.04.2022 (а.с.44-45).

За домовленістю сторін 26.10.2012 між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір про сплату аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 та місце проживання дитини (а.с.49-50).

В судовому засіданні дитина ОСОБА_5 пояснила суду, що батько перераховував кошти на картку на її утримання, які вона за вимогою матері віддавала їй, кошти використовувались матір`ю не за призначенням.

V. Оцінка Суду.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

Відповідно до ст.273 СК України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до п.17 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.

З аналізу статтей вбачається, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється.

Разом з тим, з позивач не звертався до суду з вимогою про припинення стягнення аліментів.

Як встановлено судом, рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 28.01.20909 у справі №2-641/2017 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку до 09.04.2022 (а.с.44-45).

За домовленістю сторін 26.10.2012 між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір про сплату аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 та місце проживання дитини (а.с.49-50).

Отже, існують зобов`язання сторін за рішенням суду та договором, який не припинив свою дію, договір не розірвано, а тому підлягає виконанню.

Таким чином, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову у повному обсязі.

Обґрунтовуючи дане судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 6 (право на справедливий суд), ст.13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст.17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст.1 Протоколу 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном).

Крім того, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

З цих підстав, керуючись статтями ст.ст.76-81, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст.184, 202, 205 СК України, Суд

У Х В А Л И В:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко