Справа № 545/3218/20
Провадження № 2/545/63/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2022 р. Полтавський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді: Стрюк Л.І.

з участю секретаря: Артеменко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 13.11.2004 року до 01.02.2012 року перебувала у шлюбі з відповідачем. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син - ОСОБА_3 , батьком якого записаний ОСОБА_2 . Вважаючи, що відповідач вихованням дитини не займається, ніякого зв`язку з сином не підтримує після розлучення, аліменти на утримання дитини не сплачує та ухиляється від виконання батьківських обов`язків, просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо сина - ОСОБА_3 .

Позивач у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала та надала пояснення, що за змістом аналогічні тим, що викладені у позовній заяві.

Представник відповідача заперечувала проти позову та просила відмовити у його задоволенні з тих підстав, що відповідач після розірвання шлюбу і до 2016 року активно спілкувався з сином, допомагав матеріально. Після переїзду ОСОБА_1 разом із сином до м.Чернігова ОСОБА_2 став бачився із сином рідше, проте 1-2 рази на рік, коли ОСОБА_3 приїжджав до батька та бабусі в гості, але з осені 2019 року відповідач не спілкувався із сином, оскільки ОСОБА_3 перестав відповідати на телефонні дзвінки батька. Також пояснила, що ОСОБА_2 раніше дійсно зловживав алкогольними напоями, але на тепер він більше не вживає алкогольні напої, влаштувався на роботу та по можливості сплачує аліменти.

Представник третьої особи - Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради - у судове засідання не з`явилася, попередньо надавши заяву про розгляд справи без їхньої участі, при розгляді справи просили врахувати інтереси дитини.

Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а ОСОБА_4 - його матір`ю (а.с. 9). Заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 01.02.2012 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.7). Відповідно до акту про проживання особи без реєстрації ОСОБА_3 , 2005 року народження, зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , без реєстрації з 27.08.2016 року (а.с.17). Згідно із довідкою директора Чернігівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №4 Рідзель О.М. від 17.11.2020 року №47 вихованням і навчанням ОСОБА_3 займається мати, ОСОБА_1 бере активну участь у всіх заходах, які проводяться у класі та школі, регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться успіхами своєї дитини; батько не бере участі у вихованні сина, не цікавиться навчанням, не відвідує батьківські збори, не спілкується з дитиною (а.с.16).

Згідно із розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 19.11.2020 року при примусовому виконанні виконавчого листа, виданого 22.08.2012 року Полтавським районним судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів у розмірі ј частки доходів щомісячно, заборгованість станом на 01.11.2020 року становить 144541,50 грн. (а.с. 14-15).

Як вбачається із виписки із карткового рахунку ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 року по 01.01.2021 року ОСОБА_2 було перераховано кошти на утримання сина у загальній сумі 10427,60 грн. (а.с.70-89).

Допитані у судовому засіданні свідки - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтвердили, що ОСОБА_3 до 2019 року щороку приїжджав у гості до батька - ОСОБА_2 1-2 рази на рік та перебував у нього.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до положень ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Згідно з ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

При цьому у п. п. 15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Також у своїй практиці, зокрема у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У той же час, суди при вирішенні питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав в кожному конкретному випадку повинні звертати увагу на вимоги ч. ч. 4-6 ст. 19 СК України, відповідно до якої при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до висновку Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради від 17.02.2022 року виконавчий комітет як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, оскільки він не містить в собі відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування ОСОБА_2 своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав.

Посилання позивача на наявність у ОСОБА_2 заборгованості по сплаті аліментів на утримання дитини, не може свідчити про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини та сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом при вирішення сімейних питань, на який йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суд зважує на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та слід застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Як встановлено судом, стосунки між батьком та дитиною різко погіршилися після пред`явлення матір`ю відповідача позову про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням; після того, як у 2019 році син змінив номер телефона і не повідомив про це батька, останній не зміг спілкуватися з ним по телефону.

Зазначені обставини(як і заперечення проти позову) свідчать про те, що батько проявляє інтерес до дитини.

Судом не встановлено винної поведінки ОСОБА_2 щодо ухилення від виховання дитини і свідомого нехтування ним своїми обов`язками, тому підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, встановлені пунктом 2 частини першої статті 164 СК України, відсутні.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17.

Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 258-260 ЦПК України,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту проголошення шляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя: Л. І. Стрюк