Дата документу 05.07.2022 Справа № 334/2133/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/64/22 Головуючий у 1-й інстанції: Козлова Н.Ю.
Є.У.№ 334/2133/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Гармашов Георгій Миколайович про визнання права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування за законом, про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини житлового будинку,

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 . Позовні вимоги обґрунтовував тим, що йому на праві спільної часткової власності, на підставі договору купівлі-продажу частки будинку від 22 грудня 2017 року належить 67/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . При укладенні договору продавець ОСОБА_7 зобов`язалася звільнити будинок від своїх речей домашнього вжитку та зняти з реєстраційного обліку членів своєї родини, але свої зобов`язання виконала частково: будинок звільнила та передала позивачу для користування, але не зняла з реєстрації відповідачів по справі.

ОСОБА_1 вселився та проживає в спірному будинку, яким має намір користуватися в подальшому для власного проживання, але реєстрація сторонніх осіб у ньому є перешкодою для позивача щодо відчуження, оформлення субсидії та інших дій, пов`язаних з реалізацією прав власника нерухомості.

Відповідачі зареєстровані у зазначеному будинку, але не проживають у ньому більше п`яти років, оскільки мають інше житло по АДРЕСА_2 .

Добровільно знятись з реєстрації відповідачі не бажають, а враховуючи, що вони не є членами родини ОСОБА_1 , вважає, що є всі підстави для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Заперечуючи проти позову, у червні 2018 року ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_1 про визнання права власності на частку житлового будинку в порядку спадкування за законом, визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку.

Зазначала, що з позовом ОСОБА_1 не згодна, оскільки їй належить 67/400 часток спірного житлового будинку в порядку спадкування, тому вона має право на володіння та користування житловим будинком незалежно від періоду не проживання в ньому.

22 грудня 2017 р. ОСОБА_1 уклав договір купівлі-продажу 67/100 часток вказаного житлового будинку з порушенням вимог чинного законодавства.

Так 67/100 часток цього будинку належали на праві приватної власності її батькові ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті батька до Другої Запорізької державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулись вона, як дочка померлого, ОСОБА_12 дружина померлого та ОСОБА_13 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та за життя не отримала свідоцтво про право на спадщину у зв`язку з тим, що не підтвердила своє споріднення зі спадкодавцем ОСОБА_11 .

Таким чином, прийняли спадщину та довели своє споріднення зі спадкодавцем ОСОБА_11 два спадкоємці: вона як донька померлого та дружина померлого ОСОБА_12 , у зв`язку з чим кожному належить по 67/400 частин спірного будинку.

ОСОБА_13 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та після її смерті спадщину ніхто не приймав.

ОСОБА_12 отримала свідоцтво про право власності на Ѕ частину майна спадкодавця як дружина померлого, що становить 67/200 частин (1/2 від 67/100) житлового будинку та свідоцтво про право на спадщину за законом на 67/600 (1/3 від 67/200) частин вказаного житлового будинку.

Отже разом ОСОБА_12 отримала у власність 67/150 частин спірного житлового будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_12 померла та за життя вона склала заповіт, за яким заповіла ОСОБА_7 належну їй частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

19.02.2014 Ленінський районний суд м. Запоріжжя розглянув цивільну справу №334/9142/13-ц за позовом ОСОБА_7 до Запорізької міської ради, треті особи: Друга Запорізька державна нотаріальна контора, ОСОБА_14 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , про визнання права власності на частку житлового будинку в порядку спадкування за заповітом, та ухвалив рішення про визнання за ОСОБА_7 права власності на 67/100 частин житлового будинку. Проте частка ОСОБА_7 була порахована судом невірно.

На підставі заяви ОСОБА_2 ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10.11.2017 у цивільній справі № 334/9142/13-ц арифметична помилка в рішенні виправлена, за ОСОБА_7 визнано право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_12 на 67/150 частин житлового будинку.

Отже ОСОБА_2 має право на 67/400 частин житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_11 , але отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на частину житлового будинку в нотаріальній конторі не має можливості через помилку в рішенні Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19.02.2014 у цивільній справі № 334/9142/13-ц на підставі якого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно її частка зареєстрована за ОСОБА_7 .

Наприкінці грудня 2017 р. ОСОБА_2 стало відомо, що ОСОБА_7 без її відома та згоди, будучі обізнаною про зміну судовим рішенням належної їй частки у житловому будинку з 67/100 частин до 67/150 частин, продала ОСОБА_1 вже не належні їй на праві власності 67/100 частин житлового будинку по договору купівлі-продажу, посвідченому 22.12.2017 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. за реєстровим № 1036. Зазначений договір має бути визнаний недійсним, оскільки він суперечить ст. 317 ЦК України, та іншим нормам матеріального права.

Так, ОСОБА_7 на час укладення договору купівлі-продажу не була законним власником 67/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , в силу ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10.11.2017 у цивільній справі № 334/9142/13- ц, яка набула законної сили 15.11.2017р. Тому ОСОБА_7 не вправі була 22.12.2017 здійснювати відчуження 67/100 часток житлового будинку.

Внаслідок укладення договору купівлі-продажу були порушені житлові і майнові права і інтереси ОСОБА_2 , зокрема, право на користування, володіння та розпорядження належними їй 67/400 частинами житлового будинку оскільки з часу відкриття спадщини, а саме з 10.10.1992 року, 67/400 частин житлового будинку на думку ОСОБА_2 належать їй, як спадкоємцю за законом першої черги, який прийняв спадщину.

ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу від 22.12.2017 продала ОСОБА_1 належну їй частку житлового будинку, не будучи її законним власником, тобто вчинила правочин з грубим порушенням приписів ст. 317 ЦК України.

ОСОБА_2 свою частку житлового будинку не продавала і не доручала іншим особам її продати. Договір купівлі-продажу від 22.12.2017 не відповідає її внутрішній волі та вчинений їй на шкоду, всупереч її волі і намірам.

Крім того, спірний будинок є зареєстрованим постійним місцем проживання трьох неповнолітніх дітей ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ,, з часу їхнього народження. При укладенні та посвідченні договору купівлі-продажу від 22.12.2017 р. були порушені майнові та житлові права і інтереси цих неповнолітніх дітей, оскільки єдине та постійне їх місце проживання, це будинок АДРЕСА_1 . Іншого житла для постійного проживання ні позивачка, ні діти не мають, як не мають його і інші повнолітні члени її сім`ї. На час укладання договору купівлі-продажу спірного будинку діти не втрачали право користування цим будинком.

Таким чином, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Гармашов Г.М. не мав права посвідчувати договір купівлі-продажу житлового будинку від 22.12.2017 р. без дозволу органу опіки та піклування, так як договір купівлі-продажу порушує житлові та майнові права і інтереси неповнолітніх дітей на постійне проживання в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 просила визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу 67/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 22.12.2017 між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. та привести сторони у первісний стан. Визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право особистої приватної власності на 67/400 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2021 року відмовлено у задоволенні первісного позову.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням судув частині відмови у задоволені зустрічного позову, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в оскаржуваній частині та ухвалити нове, яким зустрічний позов задовольнити повністю. Вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що вона обрала неналежний спосіб захисту порушеного права. Вказує, що ОСОБА_7 на час укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_1 не була законним власником 67/100 часток спірного житлового будинку та не мала права відчужувати всю його частку. Внаслідок укладення договору купівлі-продажу були порушені житлові і майнові права і інтереси ОСОБА_2 , зокрема, право на користування, володіння та розпорядження належними їй 67/400 частками житлового будинку, оскільки з часу відкриття спадщини після смерті її батька, тобто з 10.10.1992, 67/400 часток житлового будинку належать їй як спадкоємцю за законом першої черги, який прийняв спадщину. ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу від 22.12.2017 продала ОСОБА_1 належну їй частку житлового будинку, не будучи її законним власником, тобто вчинила правочин з грубим порушенням приписів ст. 317 ЦК України. ОСОБА_2 свою частку житлового будинку не продавала і не доручала іншим особам її продати. Договір купівлі-продажу від 22.12.2017 не відповідає її внутрішній волі та вчинений їй на шкоду, всупереч її волі і намірам. Вказані обставини, на думку ОСОБА_2 , доведені належними та допустимими наданими доказами, а суд першої інстанції в порушення вимог норм матеріального права відмовив у задоволені зустрічного позову ОСОБА_2

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, оскаржуючи рішення районного суду в частині відмови у задоволенні його позову, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким його позов задовольнити, визнати відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування спірним будинком. В апеляційній скарзі вказав, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, що призвело до висновків, які не відповідають дійсності. Вважає, що укладений між ним та ОСОБА_7 договір купівлі-продажу від 22.12.2017 є законним і нічиї права не порушує. Продавець ОСОБА_7 зобов`язалась звільнити будинок та зняти з реєстрації всіх своїх членів сім`ї. Відповідачі по справі фактично зареєстровані, проте не проживають у вказаному будинку більше п`яти років. Не зняття відповідачів з реєстрації порушує права ОСОБА_1 . Окрім того, просив вирішити питання стосовно понесених ним витрат на правову допомогу.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представників апелянтів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, а апеляційна скарга ОСОБА_1 - залишенню без задоволення з огляду на таке.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно ч. 1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є не повне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення в частині вирішення зустрічного позову зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_7 помер ОСОБА_11 , після смерті якого залишилося майно, в тому числі 67/100 часток спірного житлового будинку.

Зі спадкової справи № 458/1993рік, відкритої 17.11.1993 після смерті ОСОБА_11 , відомо, що після його смерті спадщину прийняли три спадкоємця першої черги: ОСОБА_12 дружина спадкодавця, ОСОБА_13 мати померлого та ОСОБА_15 , яка у 2001 році змінила прізвище на ОСОБА_16 (т.1, а.с.175-177).

ОСОБА_7 , дочка померлого, спадщину після смерті свого батька не прийняла, із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталася.

У довідковому листі до спадкової справи № 458 зазначено, що спадщину прийняли в порядку ст.549 ЦК України: фактичним вступом у володіння та управління майном дружина ОСОБА_12 , проживанням зі спадкодавцем постійно в спадковому будинку з 12.06.1984 по теперішній час; ОСОБА_15 дочка спадкоємця законом, спільним проживанням зі спадкодавцем за однією адресою постійно з 1982 року по теперішній час; Володінням ощадної книжки, виданої Ощадбанком 5991-060 м.Запоріжжя, особовий рахунок № НОМЕР_1 , яка належала спадкодавцю ОСОБА_13 (т.1, а.с.187).

23 червня 1995 року в порядку ст.22 КпШС УРСР на ім`я дружини померлого ОСОБА_12 видано свідоцтво про право власності на Ѕ частку у спільному майні подружжя, яке складалося із 67/100 часток будинку АДРЕСА_1 , придбаному під час шлюбу з ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 (т.1, а.с.185 зворот).

До складу спадкового майна, що залишилося після смерті ОСОБА_11 увійшли: 67/200 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , мотоцикл марки МТ-10-36 випуску 1980 року, державний номерний знак № НОМЕР_2 .

23 червня 1995 року на ім`я ОСОБА_12 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку у спадковому майні, яке складалося із 67/200 часток житлового будинку АДРЕСА_1 (том 1, а.с.185). Як зазначено у свідоцтві про право на спадщину, свідоцтво про право на спадщину на інші 2/3 частки спадкового майна, що складається із 67/200 часток будинку, не видавалося.

27 вересня 1996 року спадкоємці померлого ОСОБА_11 , у тому числі і відповідачка ОСОБА_2 , отримали свідоцтво про право на спадщину на мотоцикл марки МТ-10-36 випуску 1980 року, державний номерний знак НОМЕР_2 в рівних частках кожна (т.1, а.с.186).

Отже, під час дослідження спадкової справи № 458/1993, відкритої 17 листопада 1993 року після ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 успадкувала 67/600 часток спірного житлового будинку (1/3 частка від 67/200).

Під час дослідження спадкової справи № 207/2012, відкритої після смерті ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , встановлено, що до Другої Запорізької державної нотаріальної контори 08 червня 2012року із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулась ОСОБА_7 , яка є громадянкою Білорусі, зазначивши у заяві, що до складу спадкового майна входить житловий будинок АДРЕСА_1 (т.1, а.с.143).

В спадковій справі міститься заповіт від 08 грудня 1993 року, складений ОСОБА_13 , яким всю належну їй частку жилого будинку АДРЕСА_1 вона заповіла ОСОБА_12 (т.1, а.с.148).

Отже, до складу спадкового майна, що залишилося після смерті ОСОБА_12 увійшли 335/600 часток житлового будинку, із яких 67/200 вона отримала як подружжя в порядку ст.22 КпШС УРСР згідно свідоцтва про право власності від 23.06.1995 ( т.1, а.с.185 зворот) , 67/600 часток на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23.06.1995 (т.1, а.с. 184 зворот-185), а 67/600 часток в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_13 , яка фактично прийняла спадщину після смерті свого сина, проте не оформила свої спадкові права, т.я. померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постановою державного нотаріуса від 26 квітня 2013 відмовлено ОСОБА_7 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_12 у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на житловий будинок АДРЕСА_1 (т.1, а.с.169).

19 лютого 2014 року рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду від 28 жовтня 2014 року, визнано за ОСОБА_7 право власності на 67/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідними господарськими будівлями та спорудами, у порядку спадкування за заповітом від 15.02.1994р. після смерті ОСОБА_12 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1, а.с.100-103).

З витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.12.2017 року, вбачається, що 25.04.2014 року за ОСОБА_7 на підставі рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя № 334/9142/13-ц від 19.02.2014 року зареєстровано право власності на 67/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Згідно договору купівлі-продажу частки будинку від 22 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М., зареєстрованого за № 1036, укладеного між громадянкою Республіки Білорусь ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), останній придбав у власність 67/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 . Як зазначено у договорі, відчужувані 67/100 частин житлового будинку належать продавцю на праві приватної власності на підставі рішення суду справа № 334/9142/13-ц, виданого Ленінським районним судом м.Запоріжжя 19.02.2013року, державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено Реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області (т.1, а.с.97-99).

Згідно відповіді Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 22.12.2017 за № 04-07/3/26283 на запит приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ГТУЮ у Запорізькій області МЮУ Бугрім О.В. за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_13 .

Ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 10 листопада 2017 року у рішенні Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2014року у справі за позовом ОСОБА_7 до територіальної громади в особі Запорізької міської ради, треті особи: Друга запорізька державна нотаріальна контора, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ОСОБА_14 , про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом виправлено: арифметичну помилку і описку у абзаці 9 описової частини рішення,виклавши його наступним чином «Як встановлено в судовому засіданні, на праві власності ОСОБА_12 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_11 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.71/, належить 67/150 часток вищевказаного домоволодіння, а саме: на підставі свідоцтва від 23.06.1995р. про право на спадщину, виданого державним нотаріусом 2-ї Запорізької нотаріальної контори Банковською Ю.В. за реєстровим № 3-1544 та на підставі свідоцтва про право власності від 23.06.1995 року, виданого державним нотаріусом 2-ї Запорізької нотаріальної контори Банковською Ю.В. за реєстровим № 3-1545 /а.с.13-14/»; арифметичну помилку в резолютивній частині рішення, виклавши її наступним чином:«Визнати за ОСОБА_7 право власності на 67/150 часток житлового будинку АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом від 15.02.1994 року після смерті ОСОБА_12 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_14 ».

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_2 не зареєстровано належним чином право власності в порядку спадкування за законом на належні їй 67/600 часток спірного будинку, її позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу 67/100 часток житлового будинку є передчасними. Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачкою обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. Вимоги ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування спірним будинком суд залишив без задоволення з тих підстав, що ОСОБА_2 є спадкоємцем 67/600 часток спірного будинку та вправі користуватися належною їй власністю разом із членами своєї сім`ї.

Дійшовши обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, суд першої інстанції допустився порушень норм матеріального права при вирішенні зустрічного позову.

Установивши, що ОСОБА_2 фактично успадкувала після смерті свого батька 67/600 часток спірного житлового будинку, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що останньою обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, а вимоги про визнання правочину недійсним є передчасними.

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом. Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення пер

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права й обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року до вирішення спірних правовідносин, пов`язаних зі спадкуванням такої спадщини, застосовується законодавство, чинне на час відкриття спадщини, зокрема, відповідні норми, у тому числі щодо обсягу спадкової маси та кола спадкоємців за законом ЦК УРСР 1963 року.

Спадкування здійснюється за законом і за заповітом (частина перша статті 524 ЦК УРСР).

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК УРСР).

Частиною першою статті 549 ЦК УРСР 1963 року визначено дії, що свідчать про прийняття спадкоємцем спадщини: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Статтею 560 ЦК УРСР 1963 року встановлено порядок видачі свідоцтва про право на спадщину.

Так, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу).

Відповідно до положень статті 561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

При цьому ЦК УРСР 1963 року не обмежував строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» судам роз`яснено, що відповідно до глави 4 Закону України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається громадянам, організаціям, державі нотаріальними конторами за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у встановленому чинним законодавством порядку. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визначення права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним (частина друга статті 16 ЦК України).

За змістом частин другої, третьої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Нормами цивільного законодавства передбачений спосіб захисту цивільних прав та інтересів, зокрема й шляхом визнання правочину недійсним, правові засади для застосування якого врегульовані приписами статей 215-236 ЦК України.

Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2, 4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності (відсутності) цивільних прав або майна в інших осіб.

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що ОСОБА_2 фактично прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , і її частка у спірному будинку відповідно до ст. 548 ЦК УРСР становить 67/600. Відповідно частка ОСОБА_7 становить 67/120: (67/100-67/600 = 335/600, або 67/120), а отже остання неправомірно розпорядилася належною ОСОБА_2 часткою житлового будинку.

За таких обставин спірний договір купівлі-продажу 67/100 часток житлового будинку на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України слід визнати недійсним в частині, що належить спадкоємцю ОСОБА_2 , а саме в 67/600 частці.

Підстав для визнання недійсним договору в частці, що належала ОСОБА_7 , по справі не встановлено.

Визнання за ОСОБА_7 судовим рішенням у 2014 році права власності на 67/100 часток житлового будинку не є підставою для відмови ОСОБА_2 у задоволенні позову у цій справі. Предметом позову у справі №334/9142-13-ц, що розглядалася судом у 2014 році, було визнання права на спадщину в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . До складу спадкового майна увійшло 67/120 часток спірного будинку, а не 67/100, як зазначалося у судовому рішенні.

Питання про позбавлення права на спадщину ОСОБА_2 , яке остання набула після смерті свого батька, вказаним судовим рішенням не вирішувалося.

Зважаючи на те, що ОСОБА_2 у спірному будинку належить 67/600 часток, остання вправі використовувати свою власність для свого проживання і проживання членів своєї сім`ї, відтак суд першої інстанції обґрунтовано залишив без задоволення вимоги ОСОБА_1 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим будинком.

За вказаних обставин оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову не можна визнати таким, що постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому на підставі ст. 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову і визнання недійсним оспорюваного правочину в частині відчуження 67/600 часток спірного будинку.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про порушення судом першої інстанції норм матеріального права є безпідставними.

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України , апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2021 року у цій справі в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати частково недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу 67/600 часток житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 22.12.2017 між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. .

Визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право особистої приватної власності на 67/600 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст судового рішення складено 06 липня 2022 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська