САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/1298/21
Провадження №2/726/13/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.07.2022 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівці у складі: головуючого судді Мілінчук С. В., при секретарі Попович Ю.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, стягнення витрат на утримання квартири,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 у якому вказує, що сторони перебували у шлюбі у період із 26.02.2000 року по 14.04.2020 року. У період шлюбу, позивачем в інтересах сім`ї було придбано квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначену квартиру було придбано на підставі договору іпотеки квартири збудованої за рахунок коштів пільгового довготермінового кредиту від 27.06.2007, який було укладено між позивачем та Чернівецьким регіональним управлінням державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному будівництву».

За умовами договору іпотеки квартири, а саме п.1.1. Позивачу надано кредит на будівництво вказаної квартири в сумі 141 322,00 грн., термін повернення до 19.12.2026. Погашення даного кредиту здійснювалось самостійно позивачем шляхом щоквартальних платежів, відповідач участі в погашенні зазначеного кредиту не приймав та не приймає.

Зазначає, що кредитні кошти, отримані за кредитним договором №174 від 27.06.2007 року, укладеним між Чернівецьким регіональним управлінням державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному будівництву» та позивачем, що використані в інтересах сім`ї є спільним борговим зобов`язанням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у зв`язку чим слід здійснити поділ таких боргових зобов`язань у рівних частках між позивачем та відповідачем.

Розрахунок суми зобов`язань за кредитним договором №174, щоквартального платежу та суми відсотків користування ним починаючи з 01.01.2020 року по 19.12.2026року складає 1 702,67 грн. - щоквартального платежу, загальна сума становить 47 674,76 грн. Таким чином вартість 1/2 частини зобов`язання складає 23 837,38 грн.

Окрім того, у позивача та відповідача були наявні особисті заощадження в сумі 10 000 $ США, які відповідач привласнив собі без відома позивача. Відповідно до статті 70 Сімейного кодексу України, поділ подружжям нажитого в шлюбі спільного майна здійснюється в рівних частинах (порівну). Тобто, позивачу належить 1/2 частина особистих заощаджень, що складає 5 000 $ США, а за офіційним курсом НБУ станом на 05.08.2021 сума складає 134 550 грн.

Також під час шлюбу, позивачем та відповідачем було придбано автомобіль марки DAEWOO модель Nexia реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, який був оформлений на відповідача.

Згідно звіту № 1842 про незалежну оцінку КТЗ - легкового автомобіля - седан, марки DAEWOO модель Nexia, ринкова вартість автомобіля DAEWOO модель Nexia на дату оцінки становить 93 069 грн. (Дев`яносто три тисячі шістдесят дев`ять гривень 00 коп.). Таким чином вартість 1/2 частини автомобіля складає 46 534,50грн.

Крім того, відповідач не приймав участі в утриманні квартири, її ремонті, оплаті комунальних послуг. Всі комунальні платежі здійснювалися одноособово позивачем. За період з 01.02.2020 року по 01.08.2021 року позивачем здійснено оплату комунальних послуг на суму 21 230,47 грн. Таким чином вартість 1/2 частини комунальних послуг становить 10 615,39 грн.

Враховуючи викладене, просить суд ухвалити рішення, яким визнати спільною сумісною власністю подружжя легковий автомобіль марки DAEWOO модель Nexia (державний реєстраційний № НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 ), 2007 року випуску, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 від ринкової вартості автомобіля в сумі 46 534,50 грн, витрати щодо оплати комунальних послуг в сумі 10 615,39 грн., витрати пов`язані з виплатою за кредитним договором у сумі 23 837,38 грн., 1/2 частину особистих заощаджень, що складає 134 550 грн., а також судові витрати.

Представник відповідача надіслала до суду відзив на позов у якому зазначає, що відповідач визнає позовні вимоги в частині стягнення з нього на користь позивача 1/2 від вартості проданого автомобіля згідно договору купівлі-продажу та витрат пов`язаних з виплатою за кредитним договором в частині 1/2 від суми, яку сплатила ОСОБА_1 після розірвання шлюбу.

Разом із тим зазначає, що у період, коли сторони перебували у шлюбі, вони обоє несли витрати по сплаті кредиту за квартиру, в той час відповідач працював, мав доходи та спільно із позивачкою ніс тягар сплати кредиту. Посилання позивача про те, що вона, начеб то, самотужки сплачувала необхідні для погашення боргу кошти не відповідають дійсності.

Стосовно доданих квитанцій щоквартальних платежів по кредиту саме на ім`я ОСОБА_3 , зазначає, що оскільки кредитний договір було укладено на ім`я ОСОБА_1 , тому й всі платежі в банку здійснювалися на її ім`я не дивлячись на те, що він також здійснював платежі у банку, однак платником завжди вказував « ОСОБА_1 ».

Вважає вимоги щодо стягнення з відповідача 23 837,38 грн., як витрат пов`язаних з виплатою за кредитним договором, незаконними та безпідставними, з огляду на те, що позивачкою не надано жодного доказу, що станом на дату звернення із зазначеним позовом, є така заборгованість. Не надано доказу, яку саме суму по кредиту було сплачено нею після розірвання шлюбу. Саме в частці 1/2 від суми, яку позивачка сплатила по кредитному зобов`язанню в період після розірвання шлюбу, позивач визнає.

Також у своїй позовній заяві позивачка вказує, що в них були наявні особисті заощадження в сумі 10 000 дол. США, які відповідач, начеб то, привласнив собі. Однак, з даного приводу зазначає, що в них не було жодних заощаджень. Якби такі заощадження існували, то сторони б повністю сплати кошти по кредитному договору. Вважає такі вимоги є безпідставними та абсурдними, оскільки до позовної заяви не надано жодних доказів про такі кошти.

Вказує також, що дійсно, під час шлюбу сторонами було придбано автомобіль марки DAEWOO модель Nexia. Однак даний транспортний засіб придбано за кошти, які подарували відповідачу його батьки, тому даний транспортний засіб він вважав особистою приватною власністю. Окрім того, 11.01.2020 року він продав даний транспортний засіб ОСОБА_4 за ціною 20135 грн. Зазначає також, що не погоджується із наданим позивачем звіту № 1842 про незалежну оцінку КТЗ, де вказана вартість автомобіля у розмірі 93 069 грн., оскільки дійсна його ринкова вартість значно нижча від вказаної в даному звіті.

Не погоджуючись із оцінкою транспортного засобу представником відповідача ОСОБА_5 надано в "Західно-український експертно-консультативний центр" клопотання про проведення автотоварознавчої експертизи. Відповідно до висновку експерта № 195 за результатами проведення автотоварознавчої експертизи від 26.08.2021 року вказано, що ринкова вартість транспортного засобу марки «DAEWOO» модель Nexia, червоного кольору,- номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , тип пального - бензин,повна маса - 1460 кг складає - 38275 грн.

Також ОСОБА_6 в своїй позовній заяві вказує, що відповідач не приймає участі в утриманні квартири, її ремонті, оплаті комунальних послуг. Однак дана обставина не відповідає дійсності та з даного приводу відповідач вказує, що у спірній квартирі він не проживає з 22 квітня 2021 року. Але до зазначеного терміну він ніс витрати на комунальні послуги. Після розірвання шлюбу позивачка щомісяця надавала відповідачу на окремому аркуші детальний розрахунок комунальних послуг із зазначенням показників лічильника та він їй надавав половину коштів. Тому у цій частині позовні вимоги також не визнає.

Просить врахувати викладені заперечення проти позову при ухваленні рішення та стягнути із позивача судові витрати.

Позивач та її представник у судовому засіданні дали пояснення аналогічні викладеним у позові, позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Позивач лиш додала, що відповідач дійсно кошти заробляв, але дохід був мінливий і основний тягар фінансовий лежав на її плечах.

Представник відповідача у судовому засіданні дала пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов. Окрім того зазначила, що відповідач перестав здійснювати оплату за кредитним договором та оплату житлово-комунальних платежів із 22.04.2021 року, з моменту, коли між сторонами зіпсувались стосунки. З того часу відповідач просив позивача надати їй рахунки для оплати необхідних платежів, однак позивач відповідні реквізити так і не надала.

Свідок ОСОБА_7 , який є сином сторін, в судовому засіданні пояснив, що його батьки мали заощадження у розмірі 10 000 доларів США. Йому стало відомо, що його батько знайшов іншу жінку, після чого сторони розлучились. Після цього, коли ОСОБА_7 разом із матірю прибирали у квартирі, вони виявили, що вказані грошові заощадження зникли. Окрім того, батько, без відома матері, продав їхній спільний автомобіль.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні вказала, що знає сторін більш ніж 20 років, вони є кумами та постійно спілкуються. ОСОБА_9 проживали у поганих житлових умовах. У подальшому, позивач оформила кредит на квартиру, у якій вона проживає. Зазначає, що під час спільного спілкування розповіли про те, що у них є заощадження на суму 10 000 доларів США, машину у шлюбі також купували.

Окрім того, сторони у судовому засіданні зробили усну заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, докази розміру якої, сторонами буде надано після ухвалення судового рішення.

Суд, вивчивши позовну заяву, встановивши належність, допустимість та достовірність доказів, які мають значення для правильного вирішення справи, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову з наступних підстав.

Щодо встановленого обсягу набутого під час шлюбу майна та прав подружжя на нього.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі із 26.02.2000 року. Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 14.04.2020 року шлюб між сторонами було розірвано.

Встановлено також, що 02.02.2010 року, у період шлюбу із позивачем, ОСОБА_2 набув у власність автомобіль марки DAEWOO модель Nexia реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Окрім того, згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16412900 від 25.10.2007 року та копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.09.2007 року, у період шлюбу із відповідачем, на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 11.09.2007 року № 674/16, ОСОБА_1 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Разом із тим, рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 29.10.2021 року визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Щодо вимоги про стягнення витрат пов`язаних із виплатою за кредитним договором.

Вищевказаним рішенням Садгірського районного суду від 29.10.2021 року, яке згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України є приюдиційним щодо встановлення певних обставин у справі яка розглядається, встановлено, що згідно договору № 74 про інвестування в будівництво житла від 21 червня 2006 року МПП фірма «Атлас в особі директора Каліненко В.Т, який діє на підставі статуту та фізична особа ОСОБА_1 уклали догорів про інвенстування та будівництво житла.

Судом встановлено, що згідно довідки, ОСОБА_1 сплатила повну вартість квартири АДРЕСА_1 в сумі 219841 грн. 92 коп. і заборгованості перед МППФ «Атлас» не має.

Судом встановлено, що згідно квитанцій ОСОБА_1 здійснювала внески на будівництво житла.

Згідно з кредитною угодою №174 від 27.06.2006 року ОСОБА_1 отримала кредит на будівництво (реконструкцію) житла за адресою квартири номер АДРЕСА_1 в сумі 141322 грн, терміном повернення, визначеним вищезазначеним кредитним договором до 19 грудня 2026 року.

Судом також встановлено, що 30.11.2007 року між ОСОБА_1 та Чернівецьким регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» було укладено договір іпотеки квартири збудованої за рахунок коштів пільгового довготермінового кредиту уклали даний договір.

Згідно розрахунку суми зобов`язання за кредитом (додаток № 2 за кредитним договором), щоквартальний платіж за погашення кредитної заборгованості становить 1702,67 гривень.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Згідно з частиною першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином встановлено, що кредитні кошти були отримані позивачем у період шлюбу у інтересах сім`ї та використані на потреби сім`ї, а саме на придбання житла. З таких умов, кредитні зобов`язання сторін є спільними та входять до спільного обсягу відповідальності перед кредитором.

В даному випадку, позивач просить суд стягнути із відповідача витрати пов`язані із виплатою кредиту за період із 01.01.2020 року по 19.12.2026 року.

При цьому варто зауважити, що вказаний договір кредиту є строковим, діє до 19.12.2026 року та передбачає щоквартальні платежі боржника.

Прохаючи про стягнення вказаного розміру грошових коштів, позивач, однак, не роз`яснює ту обставину, яка б слугувала піставою для стягнення таких платежів саме з 01.01.2020 року, не обґрунтовує початок перебігу строку для стягнення платежів з цієї дати.

Як вбачається із банківських квитанцій, наданих позивачем, встановлено, що 23.12.2019 року, 04.03.2020 року, 15.06.2020 року, 25.08.2020 року, 14.12.2020 року, 17.03.2021 року, та 15.06.2021 року було здійснено платежі у розмірі 1703,00 грн. у рахунок сплати заборгованості за вказаним кредитним договором. Платежі були здійснені від імені ОСОБА_1 .

Таким чином встановлено, що платежі здійснювались від імені позивача у встановлений договором щоквартальний період. Разом із тим, чергові оплати були проведені 23.12.2019 року та 04.03.2020 року, а тому залишається невстановленими причини, з яких позивач просить стягнути грошові кошти саме із 01.01.2022 року.

Окрім того, відповідач зазначає, що він також ніс витрати по оплаті кредиту, які вносились від імені титульного власника квартири, тобто ОСОБА_1 , про що сторона позивача не заперечує. Разом із тим, сторони доходять згоди про те, що дійсно у певний момент, відповідач перестав здійснювати обов`язкові платежі за кредитом. 11.08.2021 року відповідач звернувся із листом до позивача у якому вказав, що не заперечує проти сплати 1/2 частини кредитного зобов`язання, однак просив надати йому відомості про наявну заборгованість зі сплати боргу а також реквізити, за якими він зміг би оплатити свою частку боргу.

Відтак, з метою встановлення дійсних обставин у справі, а також визначення початку перебігу невиконання відповідачем свого зобов`язання, необхідним є підтвердити належними, допустимими та достатніми, у своїй сукупності, доказами час (чи період часу), з якого відповідач прострочив виконання своєї частини кредитного зобов`язання.

Так у судовому засіданні, представник відповідача вказала, що відповідач перестав здійснювати виплати за кредитним договором 22.04.2021 року. Таким чином сторона відповідача фактично визнає той факт, що із 22.04.2021 року відповідач самоусунувся від виконання обов`язку по оплаті кредиту. При цьому, за відсутності інших доказів, судом не може бути констатовано, що відповідач не ніс таких витрат разом із відповідачем до вказаної дати. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що саме ця дата, є початком перебігу строку, з якого відповідач повинен відшкодувати позивачу частини сплачених нею коштів у якості погашення заборгованості.

Разом із тим, згідно довідки ДФ Сприяння молодіжному житловому будівництву № 94 від 16.05.2022 року, залишок непогашеної заборгованості за пільговим безвідсотковим кредитом станом на 01.01.2020 року складав 50 671,10 гривень.

Згідно акту про виконання зобов`язання за кредитною угодою від 23.06.2022 року, позивачем достроково та у повному обсязі погашено суму зобов`язань за кредитною угодою в сумі 141322,00 гривень.

У постанові від 02.04.2020 року у справі № 638/17330/16-ц (провадження № 61-43636св18) ВС вказав, що, оскільки після поділу майна подружжя і визначення частки у спільній сумісній власності, позивачка виконала зобов`язання обох співвласників набутого за позичені кошти майна, повністю повернула кредитору борг, виконавши у такий спосіб і зобов`язання відповідача, тому вона має право на отримання відшкодування частини сплачених нею грошових коштів.

Аналогічна позиція викладена у постанові ВС від 08.04.2020 року у справі № 638/9020/14 (провадження № 61-17269св18), де зазначено, що коли кредитне зобов`язання виникло під час шлюбу, але його виплата була здійснена вже після припинення шлюбних відносин за рахунок особистих коштів одного з колишнього подружжя, відповідно до змісту ст. ст. 57, 60, 69, 71 СК України половина вартості сплаченої суми припадає на частку іншого з колишнього подружжя. За таких обставин, суд дійшов висновку, що з особи підлягає стягненню на користь відповідача половина сплачених нею після розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення вищевказаного кредиту.

Таким чином, стягненню підлягає виключно та половина грошових коштів, які не були виплачені відповідачем за певний період, і які позивач виплачувала за рахунок особистих коштів, якщо такі обставини доведені належним чином.

Таким чином із відповідача на користь позивача підлягає стягненню половина грошових коштів, які не були виплачені відповідачем починаючи із 22.04.2021 року.

Заборгованість станом на 01.01.2020 року складала 50 671,10 гривень. Здійснені до 22.04.2021 року платежі, (а саме 04.03.2020 року, 15.06.2020 року, 25.08.2020 року, 14.12.2020 року, 17.03.2021 року) не можуть вважатись такими, які здійснені за рахунок особистих коштів позивача, оскільки такі обставини є недоведеними. Таким чином, розмір особистих коштів, які були сплачені позивачем у якості оплати за кредитним договором становить 50671,10 грн. (1703 грн х 5 платежів) = 42156,10 гривень. Таким чином, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1/2 частина цієї суми, що становить 21078,05 гривень.

Щодо вимоги про визнання автомобіля спільною сумісною власністю та стягнення половини його вартості.

Як було встановлено, у період шлюбу із позивачем, ОСОБА_2 набув у власність автомобіль марки DAEWOO модель Nexia реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Відповідач стверджує, що автомобіль він набув у свою особисту власність, оскільки кошти на його придбання надала його матір.

Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування.

Відповідач стверджує, що автомобіль було придбано за його особисті кошти, оскільки їх йому подарувала матір.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

В обгрування своїх доводів, відповідачем не надано належних, достовірних, допустимих та достатніх доказів, які б у своїй сукупності змогли підтвердити, що автомобіль було придбано за рахунок особистих коштів чи коштів отриманих у дар від його матері. Такі обставини ґрунтуються виключно на усних поясненнях відповідача. За таких умов, враховуючи відсутність інших достовірних відомостей, судом не може бути встановлено дійсність обставин, про які зазначає відповідач, ним не спростовано презумпцію спільності майна. Відтак, враховуючи, що вищевказаний автомобіль придбано у період шлюбу, таке майно, у момент реєстрації права власності на нього за одним із подружжя, набуло статусу спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між сторонами.

Позивач просить ухвалити рішення, яким визнати вказаний автомобіль спільною сумісною власністю та стягнути на її користь 1//2 частини його вартості у розмірі 46534,50 гривень.

Разом із тим, згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № 7625/200/002780 від 11.01.2020 року, відповідач відчужив автомбіль марки DAEWOO модель Nexia реєстраційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_4 . Вартість автомобіля на момент відчеження сторонами визначена у розмірі 20 135 гривень.

Враховуючи викладене, судом не може бути задоволено позовну вимогу про визнання автомобіля спільною сумісною власністю, оскільки вказане майно в даний час перебуває у власності третьої особи. Разом із тим, як встановлено судом, вказаний транспортний засіб, станом на момент його відчуження відповідачем був спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, при поділі між сторонами майна слід врахувати вартість відчужених відповідачем без відома та згоди співвласника транспортного засобу.

При цьому суд враховує, що в договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний урахувати дійсну його вартість.

До подібних висновків прийшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), постанова ВС від 07.04.2021 р. № 402/849/18, постанові ВС України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, про що зазначила у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19), тощо.

Наведене дає підстави для висновку, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією реалізації права на справедливу сатисфакцію особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Так, позивачем у якості доказу ринкової вартості вказаного автомобілю надано звіт № 1842 про незалежну оцінку КТЗ від 20.08.2021 року, де ринкову вартість автомобіля визначено у розмірі 93069,00 гривень.

Натомість відповідачем у якості доказу ринкової вартості вказаного автомобілю надано висновок експерта № 195 від 26.08.2021 року, де ринкову вартість автомобіля визначено у розмірі 38275,00 гривень.

Оцінюючи надані докази з метою визначення дійсної вартості рухомого майна, вирішуючи питання про перевагу одного доказу над іншим, суд приходить до висновку, що наданий позивачем звіт про незалежну оцінку не є достовірним та достатнім доказом у справі, виходячи з наступного.

Статтею 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» унормовано, що звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна.

Національний стандарт № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджений постановою Кабінету міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440 (далі - Національний стандарт № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав») є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна.

Так, згідно з приписами пункту 50 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, під час якого здійснюється ознайомлення з об`єктом оцінки, характерними умовами угоди, для укладення якої проводиться оцінка, визначення бази оцінки та подання замовнику істотних умов для укладення договору на проведення оцінки.

У пункті 51 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» закріплено, що незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки; ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби).

Крім того, статтею 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення оцінки.

Разом із цим відповідно до п.56 НС №1 звіт про оцінку майна, у тому числі, має містити письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість.

Отже, виходячи з наведених норм, незважаючи на вибір експертом методичного підходу оцінки майна (дохідний, порівняльний), підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує, в будь-якому випадку, ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього.

До схожих за змістом висновків дійшов ВС у постановах від 19.12.2019 у справі №211/2171/15, від 1.10.2020 у справі №2-2394/10, від 15.10.2020 у справі №917/628/17.

Між тим, пп.15, 16 НС №1 регламентовано, що методи проведення оцінки, що застосовуються під час визначення ринкової вартості об`єкта оцінки в разі використання порівняльного підходу, повинні ґрунтуватись на результатах аналізу цін продажу (пропонування) на подібне майно.

Визначення ринкової вартості об`єкта оцінки за допомогою порівняльного підходу ґрунтується на інформації про ціни продажу (пропонування) подібного майна, достовірність якої не викликає сумнівів в оцінювача. У разі відсутності або недостатності зазначеної інформації у звіті про оцінку майна зазначається, якою мірою це вплинуло на достовірність висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки.

За відсутності достовірної інформації про ціни продажу подібного майна ринкова вартість об`єкта оцінки може визначатися на основі інформації про ціни пропонування подібного майна з урахуванням відповідних поправок, які враховують тенденції зміни ціни продажу подібного майна порівняно з ціною їх пропонування.

Із звіту про оцінку майна вбачається, що всупереч вимогам чинного законодавства оцінка автомобілю була проведена виключно зі слів позивача, без його огляду, встановлення реального технічного стану, укомплектованості, пошкоджень, зносу, тощо.

Окрім того, оцінювачем було застосовано методичний порівняльний підхід. Однак, матеріали звіту про оцінку не містять будь-яких відомостей про аналіз цін продажу аналогічних транспортних засобів, що ставить під сумнів сам факт здійснення оцінювачем аналізу цінових пропозицій щодо такого майна, що безпосередньо передбачено при застосуванні порівняльного методу оцінки.

Натомість наданий позивачем висновок експерта за результатами проведення авто товарознавчої експертизи містить детальний обсяг досліджень із врахуванням необхідних характеристик транспортного засобу. Висновок експерта складено після безпосереднього огляду транспортного засобу та врахування необхідних вихідних даних, зокрема зносу т/з, тощо. Висновок складений із дотримань ст. 106 ЦПК України та вимог нормативних документів, які підлягають обов`язковому застосуванню при проведенні експертизи.

Враховуючи ринкову вартість автомобіля, встановлену висновком експерта, у розмірі 38275,00 гривень, суд приходить до висновку про необхідність стягнути із відповідача на користь позивача 1/2 частину його вартості у розмірі 19 137,5 гривень.

Щодо вимоги про стягнення 1/2 частини особистих заощаджень.

Позивач зазначає, що за час перебування у шлюбі, сторони заощадили спільні грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США, які після розірвання шлюбу відповідач привласнив собі.

Відповідач, в свою чергу, заперечує існування спільних заощаджень та той факт, що після розірвання шлюбу він ними заволодів.

За таких обставин, позивачем не доведено існування спільних заощаджень сторін, а тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовної вимоги про стягнення із відповідача 1/2 частини таких заощаджень, у зв`язку із недоведеністю викладених позивачем обставин.

Щодо вимоги про стягнення 1/2 частини витрат на оплату житлово-комунальних послуг.

Як було встановлено, квартира АДРЕСА_1 належала до спільної сумісної власності подружжя.

Варто зазначити, що відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 544 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Вказані норми встановлюють правові наслідки виконання солідарного обов`язку одним із боржників. Такий боржник набуває права на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти боржників у рівній частці ( інше може бути встановлено договором або законом) за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

При реалізації боржником, який виконав солідарний обов`язок, права на зворотну вимогу відбувається трансформація (перетворення) зобов`язання, а саме основне солідарне зобов`язання перетворюється на регрес не часткове, а боржник, який виконав солідарний обов`язок за основним зобов`язанням, набуває статусу кредитора по відношенню до інших боржників за регресним зобов`язанням.

На підставі п. 10 «Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків» мешканці квартири, в яких проживає два і більше співвласники, розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг.

За умови відсутності поквартирного (покімнатного) обліку та відсутності згоди між мешканцями квартири, житлового приміщення у гуртожитку щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику-пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача ( орендаря); за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю членів сімі`ї, що проживають у квартирі, житловому приміщенні у гуртожитку, та осіб, які проживають у квартирі, житловому приміщенні у гуртожитку більше місяця; за послуги з централізованого опалення, з утримання житлових будинків і споруд та при будинкових територій - за встановленими тарифами відповідно доопалюваної та загальної площі приміщення, яким користується власник, співвласник, наймач (орендар).

З метою встановлення дійсних обставин у справі, а також визначення початку перебігу невиконання відповідачем свого зобов`язання, необхідним є підтвердити належними, допустимими та достатніми, у своїй сукупності, доказами час (чи період часу), з якого відповідач прострочив виконання своєї частини зобов`язаннь по оплаті за житлово-комунальні послуги.

Позивач просить стягнути з відповідача понесені нею витрати у розмірі 10615,39 гривень. Разом із тим, сторони не заперечують, що відповідач ніс витрати по оплаті житлово-комунальні послуги до певного періоду. Як зазначає представник позивача, останні перестав сплачувати за такі послуги 22.04.2021 року. Таким чином, судом не може бути встановлено, що позивач не брав участь у оплаті житлово-комунальних послуг до 22.04.2021 року, тобто дати, яку він визнав, як момент припинення його участі у виконанні спільного зобов`язання. Таким чином, із відповідача підлягають стягненню виключно половина грошових коштів, сплачених особисто позивачем, починаючи із 22.04.2021 року.

Позивачем надано копії квитанцій, які підтверджують понесені від її імені витрати на оплату житлово-комунальних послуг. Разом із тим, тільки квитанції № 388622 від 29.06.2021 року, № 88012388 від 30.04.2021 року та № 91282854 від 27.05.2021 на загальну суму 1177,83 гривень підтверджує оплату ж/к послуг після 22.04.22021 року. Інші ж квитанції підтверджують оплату ж/к послуг до цієї дати. Таким чином, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1/2 частин витрат пов`язаних із оплатою ж/к послуг у розмірі 588,91 гривень.

Судові витрати підлягають стягненню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст 57, 60-63, 65, 69-70 СК України, ст.ст. 372, 392 544 ЦК України, ст.ст. 82, 77, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання якого зареєстровано по АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання якої зареєстровано по АДРЕСА_2 1/2 частини від ринкової вартості автомобіля DAEWOO Nexia у розмірі 19 137,50 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частини витрат, пов`язаних із виплатою за кредитним договором у розмірі 21078,05 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частини витрат, пов`язаних із оплатою житлово-комунальних послуг у розмірі 588,91 гривень.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 408,04 гривень.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Чернівецького Апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його підписання.

Головуючий суддя С. В. Мілінчук