Справа № 458/256/21
Провадження № 2/455/55/2022
РІШЕННЯ

Іменем України

23 червня 2022 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області

у складі: головуючого судді Пошивака Ю.П.,

секретар судового засідання Сенета Г.Н.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду - залі судових засідань, цивільну справу №458/256/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Боринська районна лікарня» Боринської селищної ради про поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В:

31.03.2021 року ОСОБА_1 звернулася до Турківського районного суду Львівської області з позовною заявою до Комунального некомерційного підприємства «Боринська районна лікарня» Турківської районної ради про поновлення на роботі, в якій посилається на те, що вона була прийнята на роботу у Боринську міську лікарню. З 01.03.2008 року вона переведена на посаду молодшої медсестри інфекційного відділу 0,75 ст., а з 02.09.2012 року працювала на посаді медсестри інфекційного відділу на 1,0 ст.

Згідно рішення Турківської районної ради № 439 від 27.06.2018 року Боринська комунальна міська лікарня реорганізована в результаті перетворення в Комунальне некомерційне підприємство «Боринська районна лікарня Турківської районної ради.

01.03.2021 року наказом № 8-к від 01.03.2021 року її звільнено з посади сестри медичної стаціонару у зв`язку зі скороченням штатної чисельності працівників за п.1 ст.40 КЗпП України.

Витяг з Наказу № 8-к від 01.03.2021 року їй було вручено 26.03.2021 року засобами поштового зв`язку, а трудову книжку вона отримала 29.03.2021 року. Важає своє звільнення з роботи несправедливим та незаконним, оскільки вона сумлінно пропрацювала на роботі більш як 30 років, належним чином виконувала свої трудові обов`язки. І в той час, коли вся Україна бореться з коронавірусною інфекцією, відповідачем не було придумано нічого кращого, ніж скорочувати працівників інфекційного відділення, а саме інфекційне відділення переводити у будівлю, у якій приймають хворих на інші захворювання, яке не обладнане належними умовами для утримання в стаціонарі хворих на інфекційні хвороби, в тому числі на коронавірусну хворобу. По лікарні вже декілька років ходили чутки про те, що керівництво планує скорочення, але в теперішніх умовах вважала, що це лише чутки.

В 2018 році у працівників був конфлікт з керівництвом лікарні, оскільки у зв`язку з перетворенням лікарні у комунальне некомерційне підприємство була загроза вибіркового звільнення працівників. Після того як її було переведено на роботу в комунальне некомерційне підприємство вона продовжувала належно виконувати свої посадові обов`язки. В лютому 2021 року вона, як і інші працівники інфекційного відділення, з 10.02 по 28.02 не працювали, так як їм було повідомлено, у зв`язку із простоєм. 28.02.2021 року її було повідомлено про те, що 01.03.2021 року вже необхідно виходити на роботу, оскільки термін простою завершився. 01.03.2021 року вона прийшла на роботу, близько 08:50 годину. За 10 хвилин її було ознайомлено із Табелем відробки робочого часу інфекційного відділу за березень 2021 року. Однак, близько 14:00 години її було повідомлено, що директор Комунального некомерційного підприємства Маркін І.І., хоче щоб вона, як і декілька її колег зайшли до нього в кабінет. Коли вона зайшла до нього, в кабінеті перебував ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_5 повідомив їй про звільнення за ч. 1 ст. 40 КЗпП.

26.03.2021 року нею було отримано листа від відповідача, в якому знаходився Витяг з Наказу № 8-к від 01.03.2021 року. Як виявилося, підставою для її звільнення був Наказ №74-к від 30.10.2020 року та Наказ № 8-В від 01.03.2021 року. Із зазначеними наказами її не було ознайомлено ні 01.03.2021 року ні до цього, про їх зміст їй не відомо. Крім цього зазначено, що підставою для її звільнення було письмове попередження про вивільнення (акт від 03.11.2020 р.). Ні 03.11.2020 року, ні до цього часу їй не було вручено ніякого письмового попередження про вивільнення. Крім цього у Витязі було зазначено, що вона не надавала письмової згоди на переведення на іншу посаду, але їй ніхто не пропонував надати таку згоду письмово, а також їй ніхто не пропонував, і вона не надавала письмової відмови від переведення на іншу посаду.

08.01.2021 року нею отримано листа від відповідача без дати про те, що її було запропоновано у зв`язку зі змінами структури та штатної чисельності КНП «Боринська районна лікарня» та можливим вивільненням працівників подати заяву про згоду на перевід з посади молодшої медичної сестри з догляду за хворими інфекційного відділу на посаду молодшої медичної сестри з догляду за хворими стаціонару (загально-стаціонарного відділу) до 12.01.2021 року. Вона від переведення не відмовлялася. Її також не було ознайомлено із переліком інших вакантних посад, і взагалі, вважала неможливим те, що під час епідемії коронавірусної інфекції хтось наважиться скорочувати інфекційний відділ лікарні, яка є однією із лікарень, визначеної як заклад для прийому хворих на коронавірусну інфекцію.

Просила поновити її на роботі в КНП «Боринська районна лікарня» Турківської районної ради на посаді молодшої медичної сестри інфекційного відділу з 01.03.2021 року.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.03.2021 року справа передана судді Кшик О.І.

Ухвалою судді від 05.04.2021 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 10 годину 00 хвилин 05.05.2021 року.

Ухвалою суду від 09.06.2021 року заяву судді Кшик О.І. про самовідвід при розгляді цивільної справи №458/256/21 за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Боринська районна лікарня» Турківської районної ради про поновлення на роботі задоволено, справу №458/256/21 передано в канцелярію Турківського районного суду Львівської області для визначення іншого судді у порядку, встановленому ст.33 ЦПК України.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.06.2021 року справа передана судді Коліщук З.М.

Ухвалою судді від 14.06.2021 року справу прийнято до розгляду та призначено судове засідання на 12 годину 00 хвилин 30.06.2021 року.

16.08.2021 року до Турківського районного суду Львівської області надійшла заява про уточнення позовної заяви та збільшення позовних вимог, в якій представник позивача ОСОБА_1 адвокат Миньо М.М. просить:

поновити ОСОБА_1 на роботі в КНП «Боринська районна лікарня» Боринської селищної ради на посаді молодшої сестри інфекційного відділення з 01.03.2021 року;

стягнути з КНП «Боринська районна лікарня» Боринської селищної ради на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу;

стягнути з КНП «Боринська районна лікарня» Боринської селищної ради на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000,00 гривень; відповідно до ст.234 КЗпП України у разі пропущення ОСОБА_1 строку позовної давності в частині вимог про стягнення середньомісячного заробітку та відшкодування моральної шкоди, поновити ОСОБА_1 строк, встановлений ст.233 КЗпП України.

16.08.2021 року судове засідання відкладено на 14 годину 30 хвилин 06.09.2021 року.

Розпорядженням голови Турківського районного суду Львівської області Кшик О. від 30.09.2021 року, справу передано на розгляд найбільш територіально наближеного суду до Старосамбірського районного суду Львівської області в зв`язку з неможливістю автоматизовано розподілити справу, оскільки у судді Коліщук З.М. 24.09.2021 року закінчився п`ятирічний строк повноважень судді, а суддя Кріль Л.М. рішенням Вищої ради правосуддя №3049/0/15-19 від 21.11.2019 року відсторонений від здійснення правосуддя до набрання законної сили вироком суду або закриття кримінального провадження, що підтверджується протоколом про неможливість автоматизованого розподілу справи між суддями.

01.10.2021 року справа поступила до Старосамбірського районного суду Львівської області.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.10.2021 року справу передано для розгляду судді Пошиваку Ю.П.

Ухвалою судді від 11.10.2021 року справу прийнято до розгляду та призначено підготовче засідання на 17 годину 30 хвилин 03.11.2021 року.

Ухвалою суду від 03.11.2021 року підготовче засідання відкладено на 17 годину 30 хвилин 22.12.2021 року.

Ухвалою суду від 22.12.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 14 годину 30 хвилин 04.03.2022 року, яке відкладено на 15 годину 30 хвилин 31.05.2022 року., та на 15 годину 30 хвилин 22.06.2022 року.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просила позов задовольнити. Додатково пояснила, що їй 12.01.2021 року прийшов лист, в якому було повідомлено про звільнення. Перед тим, 30.11.2020 року їй усно сказали, що буде вивільнення. В січні 2021 року була пропозиція переходу в інший корпус. Старша медсестра ОСОБА_6 збирала підписи у працівників. Вона відмовилася підписати згоду на переведення. 01.03.2021 року біля 14 години 00 хвилин її було звільнено за ч.1 ст.40 КЗпП.

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Миньо М.М. позовні вимоги підтримав, з підстав, наведених у позовній заяві, просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 позовні вимоги не визнав. Посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву (а.с.33-36). Просив відмовити в їх задоволенні.

Представник відповідача адвокат Стрепко В.Л. позовні вимоги не визнав. Просив відмовити в їх задоволенні. Додатково пояснив, що 08.01.2021 року позивачка ОСОБА_1 отримала листа від Комунального некомерційного підприємства «Боринська районна лікарня» із пропозицією перевести її за згодою з посади молодшої медичної сестри інфекційного відділу на посаду молодшої медичної сестри у зв`язку із змінами структури та штатної чисельності Комунального некомерційного підприємства «Боринська районна лікарня» та можливим вивільненням працівників. Скорочення чисельності та штату працівників Комунального некомерційного підприємства «Боринська районна лікарня» було вимушеним заходом, зумовленим погіршенням фінансового становища лікарні. Витрати на оплату праці працівників інфекційного відділення істотно перевищували затрати на надання медичних послуг цим відділенням. Позивачці ОСОБА_1 двічі було запропоновано інше місце праці. З таким попередженнями вона була ознайомлена, однак підписувати їх відмовлялася.

Допитана в якості свідка ОСОБА_4 в суді показала, що вона працює інспектором з кадрів КНП «Боринська районна лікарня». 30.10.2020 року директор ОСОБА_5 видав наказ №74 - к «Про скорочення штату працівників». Так як це була п`ятниця, то позивачки на роботі не було, а тому 03.11.2020 року її було викликано на роботу і в кабінеті директора зачитано даний наказ, запропоновано надати згоду на переведення з посади сестри медичної стаціонару інфекційного відділу на посаду сестри медичної стаціонару (загального стаціонарного відділу) та письмово попереджено про наступне вивільнення згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Однак, ОСОБА_1 відмовилась засвідчити особистим підписом попередження про вивільнення, а також надати згоду на переведення, про що було складено відповідний акт. Також, 30.12.2020 року позивачці в кабінеті директора було зачитано повідомлення про надання згоди на перевід та про надання письмово про переважне право залишення на роботі, однак вона від підпису, відмовилась і їй таке повідомлення було направлено за місцем проживання. ОСОБА_1 відмовилася писати заяву про переведення в інше відділення, тому була звільнена, хоча дві людини таку заяву написали та були переведені.

Свідок ОСОБА_3 в суді показала, що вона працює головною медсестрою КНП «Боринська районна лікарня». 30.10.2020 року директор ОСОБА_5 видав наказ №74 - к «Про скорочення штату працівників» та запропонував працівникам перейти з інфекційного відділення в загальний відділ. 03.11.2020 року ОСОБА_1 було викликано на роботу і в кабінеті директора зачитано даний наказ, запропоновано надати згоду на переведення з посади сестри медичної стаціонару інфекційного відділу на посаду сестри медичної стаціонару (загального стаціонарного відділу) та письмово попереджено про наступне вивільнення. ОСОБА_1 не погоджувалася. 01.03.2021 року працівники, які погодилися на переведення і написали заяви залишилися на роботі. Ті, хто не погодився були звільнені.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Зазначені норми процесуального права узгоджуються і з положеннями статті 20 ЦК України, згідно якої право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються Законодавством про працю. Судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір з трудових правовідносин.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 5-1 КЗпП України визначено гарантії забезпечення права громадян на працю.

Так, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (пункт 6 частини 1 статті 5-1 КЗпП України).

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що позивачка працювала на посаді молодшої сестри медичної стаціонару інфекційного відділу КНП «Боринська районна лікарня», що підтверджується копією її трудової книжки (а.с.7-8).

Наказом від 30.10.2020 року №74-к «Про скорочення штату працівників» внесено зміни до структури та штатної чисельності Комунального некомерційного підприємства «Боринська районна лікарня» Турківської районної ради з 12.01.2021 року, а саме: вилучити зі структури та штатної чисельності слідуючі посади інфекційного відділу: сестра медичного стаціонару - 4 посади; молодша медична сестра - 4 посади. Попередити письмово про наступне вивільнення з 12.01.2021 року, слідуючих працівників інфекційного відділу: сестра медична стаціонару ОСОБА_5 ; сестра медична стаціонару ОСОБА_7 ; сестра медична стаціонару ОСОБА_8 ; сестра медична стаціонару ОСОБА_9 ; молодша медична сестра по догляду за хворими ОСОБА_10 ; молодша медична сестра по догляду за хворими ОСОБА_11 , молодша медична сестра по догляду за хворими ОСОБА_1 , молодша медична сестра по догляду за хворими ОСОБА_12 (а.с.38).

Із попередження про скорочення штату працівників від 03.11.2020 року відомо, що ОСОБА_1 попереджено про те, що відповідно до Наказу №74-к по Комунальному некомерційному підприємству «Боринська районна лікарня» Турківської районної ради від 30.10.2020 року «Про скорочення штату працівників», 12.01.2021 року посада, яку вона займає, підлягає скороченню відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України, з дотриманням вимог чинного законодавства України, наданням пільг та компенсацій згідно з Законом. Зокрема вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Одночасно з попередженням ОСОБА_1 запропоновано перевід на посаду молодшої медичної сестри (загального стаціонарного відділу) (а.с.39).

З акту, складеного 03.11.2020 року в присутності директора ОСОБА_5 , головної медичної сестри ОСОБА_3 , інспектора з кадрів ОСОБА_4 , відомо, що молодша медична сестра з догляду за хворими ОСОБА_1 , ознайомлена з наказом по Комунальному некомерційному підприємству «Боринська районна лікарня» №74-к від 30.10.2020 року та письмово попереджена про наступне вивільнення з 12.01.2021 року згідно п.1 ст.40, ст.49 КЗпП України. Засвідчити особистим підписом попередження про вивільнення відмовилася (а.с.40).

Із повідомлення від 30.12.2020 року відомо, що директор КНП «Боринська районна лікарня» ОСОБА_13 пропонував ОСОБА_1 подати заяву про згоду на перевід з посади молодшої медичної сестри з догляду за хворими інфекційного відділу на посаду молодшої медичної сестри з догляду за хворими стаціонару (загально-стаціонарного відділу) до 12.01.2021 року та разом з тим надати інформацію про переважне право залишення на роботі (а.с. 42).

З акту, складеного 30.12.2020 року в присутності директора ОСОБА_5 , головної медичної сестри ОСОБА_3 , секретаря - діловода ОСОБА_14 , інспектора з кадрів ОСОБА_4 відомо, що ОСОБА_1 було зачитано повідомлення про надання згоди на перевід з посади сестри молодшої медичної стаціонару інфекційного відділу на посаду молодшої медичної сестри з догляду за хворими стаціонару (загально-стаціонарного відділу) та надання письмової інформації про переважне право залишення на роботі, однак ОСОБА_1 від підпису, від повідомлення відмовилась та письмової інформації про переважне право залишення на роботі не надала (а.с.43).

Наказом Комунального некомерційного підприємства «Боринська районна лікарня» Турківської районної ради №3-к від 11.01.2021 року «Про відтермінування дії п.1 наказу №74-к від 30.10.2020 року» відтерміновано введення в дію пункту 1 наказу №74-к від 30.10.2020 року по Комунальному некомерційному підприємству «Боринська районна лікарня» Турківської районної ради до 01.03.2021 року (а.с.41).

З доповідної інспектора з кадрів Шишки М. на ім`я директора КНП «Боринська районна лікарня» ОСОБА_4 від 11.01.2021 року відомо, що працівники КНП Боринська районна лікарня»: ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , ОСОБА_16 з наказом №3-к по КНП «Боринська районна лікарня» від 11.01.2021 року ознайомлені, однак від підпису під наказом відмовилися (а.с.41, зворотньої сторони).

Наказом Комунального некомерційного підприємства «Боринська районна лікарня» №8к п.4 від 01.03.2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 », ОСОБА_1 , молодшу медичну сестру, 01.03.2021 року звільнено у зв`язку зі скороченням штатної чисельності працівників за п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.114).

З акту Комунального некомерційного підприємства «Боринська районна лікарня», складеного 01.03.2021 року, відомо, що молодшій медичній сестрі (інфекційного відділу) ОСОБА_1 було зачитано наказ № 8-к від 01.03.2021 року «Про звільнення», однак одержувати витяг з даного наказу, трудову книжку та письмове повідомлення про нараховані суми вона відмовилась (а.с.115).

Із листа Комунального некомерційного підприємства «Боринська районна лікарня» за підписом директора І.Маркіна адресованого ОСОБА_1 17.03.2021 року №22 відомо, що позивачці було надіслано витяг з наказу № 8-к п.4 від 01.03.2021 року і письмове повідомлення про нарахування зарплати, трудову книжку запропоновано одержати особисто (а.с.90).

Витяг з наказу № 8-к від 01.03.2021 було вручено ОСОБА_1 26.03.2021 року засобами поштового зв`язку (а.с.92-93).

Із довідки КНП «Боринська районна лікарня» Боринської селищної ради №54 від 12.08.2021 року відомо, що за період вересень 2020 року - лютий 2021 року надходження від НСЗУ на надання вторинної медичної допомоги КНП «Боринській районній лікарні» склали 3961115,30 гривень (з них інфекційне відділення 326564,40 гривень), що в середньому складає на місяць 660185,88 гривень (з них на інфекційне відділення 54427,40 гривень). Витрати лікарні за період вересень 2020 року лютий 2021 року на надання вторинної медичної допомоги становили 4609285,20 гривень, що в середньому на місяць становить 768214,20 гривень, з них на оплату праці працівників інфекційного відділення в середньому на місяць 146676,82 гривень. Дефіцит по інфекційному відділенні складав 553496,52 гривень, що в середньому на місяць становить 92249,42 гривень (а.с.176).

Із структури та штатної чисельності Комунального некомерційного підприємства «Боринська районна лікарня» Турківської районної ради від 01.09.2020 року відомо, що в інфекційному відділі є 4 штатні посади сестри медичного стаціонару та молодшої медичної сестри з догляду за хворими (а.с.161-162).

Згідно структури та штатної чисельності Комунального некомерційного підприємства «Боринська районна лікарня» Турківської районної ради від 01.03.2021 року інфекційний відділ не значиться та в багатопрофільному стаціонарному відділі є такі штатні посади: завідувач 1,0; лікар-терапевт 1,5; лікар-невропатолог 0,5; лікар- інфекціоніст 1,0; лікар-кардіолог 1,0; лікар акушер-гінеколог 1,0; лікар-педіатр 0,5; лікар-анестезіолог 1,0; сестра медична стаціонару 4,5; сестра медична процедурна 5,75; молодша медична сестра з догляду за хворими 4,0; молодша медична сестра 4,0 (а.с. 163-164).

З довідки Комунального некомерційного підприємства «Боринська районна лікарня» Боринської селищної ради №59 від 02.09.2021 року відомо, що в Комунальному некомерційному підприємстві «Боринська районна лікарня» станом на 30.10.2020 року були наявні наступні вакантні посади: головний бухгалтер 1,0 ставки; спеціаліст бухгалтер 0,25 ставки; молодша медична сестра 0,5 ставки; сестра медична - 1,0 ставки, сестра медична процедурна - 0,75 ставки; інспектор з кадрів -0,25; реєстратор архіву 0,25; статист медичний 1,0 ставки; оператор котельні 1,0 ставки; електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування 0,5 ставки. Станом на 02.03.2021 року в Комунальному некомерційному підприємстві «Боринська районна лікарня» нових вакантних посад не було (а.с.169).

З акту Головного управління Держпраці у Львівської області від 31.03.2021 року №ЛВ7150/439/АВ відомо, що проводилась позапланова перевірка в КНП «Боринська районна лікарня» Боринської селищної ради щодо додержання вимог законодавства у сфері праці з приводу вакантних посад станом на 30.10.2020 року, з якого відомо, що при вивченні штатного розпису від 01.09.2020 та пояснення інспектора відділу кадрів виявлено, зокрема порушення вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, так як ОСОБА_1 одночасно з попередженням про звільнення не запропоновано іншу роботу та не повідомлено про відсутність роботи за відповідною професією чи спеціальністю (а.с.100-103).

З цього приводу Головне управління Держпраці у Львівської області винесло припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю № ЛВ7150/439/АВ/П від 31.03.2021 року та складено протокол про адміністративне правопорушення №ЛВ7150/439/АВ/П/ПТ від 31.03.2021 року (а.с.104-106).

Згідно постанови Турківського районного суду Львівської області від 26.05.2021 року ОСОБА_5 визнано винним за ч. 1 ст. 41 КУпАП та закрито у зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення (а.с.184-187).

Відповідно до ст.3 Основ законодавства України про охорону здоров`я заклад охорони здоров`я - юридична особа незалежно від форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, основними завданнями яких є забезпечення медичного обслуговування населення та/або надання реабілітаційної допомоги на основі відповідної ліцензії та забезпечення професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників і фахівців з реабілітації.

Статтею 16 цих Основ встановлено, що порядок створення, припинення закладів охорони здоров`я, особливості діяльності та класифікація закладів визначаються законом.

Заклад охорони здоров`я провадить свою діяльність на підставі статуту (положення), що затверджується власником закладу (уповноваженим ним органом).

Залежно від форми власності заклади охорони здоров`я утворюються та функціонують як державні, комунальні, приватні чи засновані на змішаній формі власності.

За організаційно-правовою формою заклади охорони здоров`я комунальної власності можуть утворюватися та функціонувати як комунальні некомерційні підприємства або комунальні установи.

Згідно з ч. 3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів.

При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.

Отже, право роботодавця самостійно визначати чисельність працівників і штатний розпис не потребує додаткового доведення, і судові органи не можуть вимагати обґрунтування доцільності скорочення чисельності або штату та саме в рамках розгляду спору про поновлення на роботі й вирішується питання про правомірність звільнення з роботи, тому до повноважень суду входить перевірка правильності проведення та дотримання роботодавцем процедури звільнення, у тому числі за скороченням, конкретного працівника.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29.03.2019 у справі № 755/3495/16-ц, від 22.01.2020 у справі № 451/706/18.

При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 753/9240/18.

Відповідно до пункту 1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників - одна з підстав для розірвання трудового договору.

Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників попереджають не пізніше ніж за два місяці.

У ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України встановлено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 року у справі № 6-491 цс 15 зроблено висновок, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18) зазначені подібні висновки, зокрема, що за приписами частини першої статті40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП Українивбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 року у справі № 6-40 цс 15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Урахувавши наведені вимоги законодавства та дослідивши зазначені докази, суд дійшов такого висновку.

Боринська районна лікарня є комунальним некомерційним підприємством і головний лікар самостійно формує штати цього закладу.

Також доведено, що у відповідача відбулося скорочення штатної чисельності працівників Комунального некомерційного підприємства «Боринська районна лікарня», унаслідок чого з роботи була звільнена ОСОБА_1 , яка працювала на посаді молодшої медичної сестри з догляду за хворими інфекційного відділу, тобто сталася не ліквідація чи реорганізація юридичної особи, а лише зміна внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи, і такі зміни призвели до скорочення чисельності та штату працівників, що стало підставою для звільнення з роботи позивача відповідно до п. 1) ч.1 ст.40 КЗпП України.

Позивачку було 03.11.2020 року та 30.12.2020 року повідомлено про скорочення та запропоновано подати заяву про згоду на перевід з посади сестри медичної стаціонару інфекційного відділу на посаду сестри медичної стаціонару (загального стаціонарного відділу).

Однак, позивачка ОСОБА_1 не скористалась своїм правом та не надала згоди на її переведення, а тому суд відхиляє посилання позивача та її представника на те, що їй не було вручено письмове попередження про вивільнення (акт від 03.11.2020), а також їй ніхто не пропонував перевестись на іншу посаду, оскільки це не відповідає дійсності.

Суд звертає увагу, що сама позивачка в судовому засіданні підтвердила, що її було попереджено про те, що їй повідомлялось більш як за 2 місяці про звільнення у зв`язку з скороченням, а також двічі пропонувалось подати письму згоду на переведення, однак вона відмовилась їх підписувати.

Також суд бере до уваги показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які вони дали безпосередньо в суді, під присягою та попередженні про кримінальну відповідальність.

Посилання позивача та її представника на акт Головного управління Держпраці у Львівській області від 31.03.2021 №ЛВ7150/439/АВ, припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю № ЛВ7150/439/АВ/П від 31 березня 2021 року та протокол про адміністративне правопорушення №ЛВ7150/439/АВ/П/ПТ від 31 березня 2021 року, суд відхиляє, так як у ньому зазначено порушення, які мали місце 30 жовтня 2020 року і перевіркою не охоплювався період з 30.10.2020 по 02.03.2021, тобто по день звільнення позивача.

Європейський суд з прав людини (Справа «Проніна проти України» № 63566/00, § 23, від 18 липня 2006 року) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

ОСОБА_1 належним чином попереджена про звільнення, отже, роботодавець дотримався вимог частини першої статті 49-2 КЗпП України щодо персонального попередження працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці і їй було запропоновано надати згоду на переведення на посаду сестри медичної стаціонару (загального стаціонарного відділу), однак згоди на зайняття цієї посади ОСОБА_1 не надала.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 звільнено із займаної посади сестри медичної стаціонару відповідно до порядку та з підстав, передбачених КЗпП України.

Інших підстав для визнання незаконним звільнення ОСОБА_1 з роботи позивачкою та її представником не наведено.

Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди є похідними від позовних вимог про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі, а відтак задоволенню не підлягають.

Так, як у позові відмовлено, судові витрати позивачці не відшкодовуються ( п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-83, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, ст.14 ЦК України, ст.ст. 3, 5-1, 32, 36, 103, 140 КЗпП України, суд,-

У Х В А Л И В:

У позові ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Боринська районна лікарня» Боринської селищної ради про поновлення на роботі - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Дата складання повного судового рішення 30.06.2022 року.

Суддя Пошивак Ю.П.