КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 2-5541/12 Головуючий у суді першої інстанції: Куренков Є.С.
Номер провадження: 22-ц/824/1062/2022 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2022 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.,

суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.,

при секретарі - Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «Чорноморський банк розвитку та реконструкції», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 грудня 2012 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Чорноморський банк розвитку та реконструкції» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И В:

В Дарницький районний суд міста Києвазвернулось Публічне акціонерне товариство «Чорноморський Банк розвитку та реконструкції» (далі - ПАТ «ЧБРР», банк, позивач) з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (далі - відповідачі, боржники) про розірвання договору та стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 25 березня 2008 року між банком та ОСОБА_2 (далі - позичальник) був укладений кредитний договір № 1306/252/238, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у сумі 1 502 375 грн. на придбання земельної ділянки, строком на 10 років, тобто з 25 березня 2008 року до 25 березня 2028 року зі сплатою за користування кредитними коштами 18 % річних.

У той же день було укладено з ОСОБА_1 договір поруки № 1306/252/238-п1, відповідно до якого, останній взяв на себе солідарне зобов`язання перед банком за належне виконання вказаного кредитного договору.

Крім того, 25 березня 2008 року між банком та ОСОБА_2 з метою забезпечення виконання умов кредитного договору було укладено договір іпотеки належного на праві приватної власності останньому домоволодіння, що складається з житлового будинку (літ. А-1), колодязя (літ. Б) та каналізаційної ями (літ. Г), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 268,7 кв. м.

Позивач вказав, що станом на 09 вересня 2010 року сума заборгованості за кредитом становить 1 295 775 грн., заборгованість за процентами становить 270 325,46 грн., сума пені становить 34 770,44 грн., штраф у розмірі 150 237,50 грн.

Враховуючи наведене, ПАТ «ЧБРР» просило суд стягнути з відповідачів за рахунок власних коштів та заставленого майна вказаний розмір кредитної заборгованості.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 21 грудня 2012 року позов ПАТ «ЧБРР» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ «ЧБРР» заборгованість за кредитним договором від 25 березня 2008 року у розмірі 1 199 975 грн.

У рахунок погашення заборгованості звернено стягнення на користь ПАТ «ЧБРР» на предмет іпотеки - домоволодіння, що складається з житлового будинку (літ «А-1»), колодязя (літера «Б») та каналізаційної ями (літера «Г»), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 268,7 кв. м., яке розташоване на земельній ділянці, виділеній для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0846 кв. м, що належить ОСОБА_2 шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною предмета іпотеки для його реалізації згідно експертної оцінки шляхом проведення прилюдних торгів.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення розміру заборгованості, ПАТ«ЧБРР» оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило змінити рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 грудня 2012 року в частині стягнення розміру заборгованості з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за кредитним договором у сумі 1 750 999 грн. 67 коп.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції порушено принцип диспозитивності судового розгляду справи щодо зменшення суми заборгованості без надання належного правового обґрунтування. Апелянт вказав, що суд першої інстанції послався на те, що розмір пені та штрафу є високим по відношенню по розміру заборгованості за основним боргом та при ухваленні рішення зменшив суму основного боргу за кредитом з суми 1 295 775 грн. до суми 1 199 975 грн., тому ПАТ«ЧБРР» вважає, що положення статей 551, 616 ЦК України застосовані не правильно.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав заперечення на апеляційну скаргу ПАТ«ЧБРР», в якому зазначив, що суд першої інстанції правомірно застосував строк позовної давності щодо позовних вимог про стягнення штрафу і пені, про застосування якої заявляв відповідач у запереченнях на позовну заяву, до того у спорах про повернення споживчого кредиту позовна давність застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. А також, зазначив, що представником відповідачів подана заява про зменшення суми пені і штрафу разом з документами, на підтвердження наявності обставин для застосування статті 551 ЦК України та просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Відповідач ОСОБА_1 , також не погоджуючись з рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 21 грудня 2012 року оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову про стягнення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки, - відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги, ОСОБА_1 вказав, що справа розглянута за його відсутності, тому суд першої інстанції в порушення статті 11 ЦПК України помилково задовольнив вимоги про стягнення суми кредиту у повному обсязі достроково на підставі статті 1050 ЦК України без вирішення питання про розірвання кредитного договору по суті згідно правил частини 2 статті 651 ЦК України. Вважає, що Дніпровським районним судом міста Києва неправомірно стягнуто заборгованість, оскільки строк виконання зобов`язання 24 березня 2028 року ще не настав.

Також зазначив, що суд першої інстанції не розглянув позовні вимоги про розірвання кредитного договору, мотивувальна частина рішення не містить посилання на те, що такі вимоги розглядалися та досліджувалися відповідні докази з цієї вимоги, у резолютивній частині рішення відсутнє ухвалене рішення з цієї вимоги, погіршення фінансового стану позичальника не є підставою для розірвання кредитного договору в розумінні положень статті 651 ЦК України.

Крім вказаного, посилався на те, що сума заборгованості не обґрунтована належними доказами, так як в позовній заяві позивач вказує про існуючу суму заборгованості станом на 01 квітня 2012 року, а в матеріалах справи наявний розрахунок заборгованості станом на 18 квітня 2012 року за кредитним договором від 09 вересня 2010 року, інших розрахунків у матеріалах справи немає, тому ухвалювати рішення на підставі неналежних та суперечливих доказів суд першої інстанції не мав права.

Вказав, що суд першої інстанції в порушення статті 11 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог та ухвалив судове рішення щодо тих позовних вимог, які позивачем не заявлялися, оскільки позивач не просив звернути стягнення на предмет іпотеки.

Апелянт вважає, що суд неправомірно здійснив подвійне стягнення заборгованості, а саме: ухвалив стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно суму заборгованості, звернути стягнення на заставлене майно ОСОБА_2 .

Зазначив, що резолютивна частина рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не відповідає вимогам статті 39 Закону України «Про іпотеку», в матеріалах справи відсутні докази отримання письмових вимог банку про усунення порушення кредитного договору та договору іпотеки в порядку статті 33 Закону України «Про іпотеку», вартість предмета іпотеки та належність його заставодавцю станом на час ухвалення рішення не з`ясована, справу про звернення стягнення на предмет іпотеки було розглянуто з порушенням статей 114, 116 ЦПК України.

НГе погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, з аналогічних підстав, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 грудня 2012 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову про стягнення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки, - відмовити.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, 23 травня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до суду із заявами про закриття провадження у справі.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 26 серпня 2014 року заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про закриття провадження за апеляційними скаргами ПАТ «ЧБРР», ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 грудня 2012 року у справі за позовом ПАТ «ЧБРР» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 грудня 2012 року скасовано.

Апеляційне провадження за апеляційними скаргами ПАТ «ЧБРР», ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 грудня 2012 року у вказаній цивільній справі закрито.

Постановою Верховного Суду від 07 серпня 2019 року касаційну скаргу ПАТ «ЧБРР» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «ЧБРР» задоволено.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26 серпня 2014 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 березня 2020 року апеляційну скаргу ПАТ «ЧБРР» задоволено.

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 грудня 2012 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

У задоволенні позовної вимоги щодо розірвання кредитного договору від 25 березня 2008 року № 1306/252/238 відмовлено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «ЧБРР» заборгованість за кредитним договором від 25 березня 2008 року № 1306/252/238 у розмірі 1 295 775 грн., відсотки за користування кредитом у розмірі 201 283,19 грн., пеню у розмірі 13 021,96 грн.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 09 вересня 2020 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Чалова А.О. - задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 04 березня 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, заслухавши пояснення учасників справи, вважає, що апеляційні скарги ПАТ «ЧБРР», ОСОБА_2 , ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, оскаржуване рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У ч. 1 ст. 1055 ЦК України вказано, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно з ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Судом встановлено, що 25 березня 2008 року між Акціонерним комерційним банком «Чорноморський банк розвитку та реконструкції», правонаступником якого є ПАТ «ЧБРР», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 1306/252/238, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 1 502 375 грн. із кінцевим терміном повернення до 24 березня 2028 року включно та за користування кредитом він сплачує 18 % річних у валюті кредиту.

Позичальник зобов`язаний здійснювати повернення кредитних коштів щомісячно згідно з графіком погашення, що встановлений у додатку №1 до договору та є його невід`ємною частиною (п. 4.1. кредитного договору) (а.с. 7, 10-16 т. 1).

Отже, при укладенні кредитного договору кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту, й несе зобов`язання із своєчасного його повернення та сплати процентів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

Таким чином, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

У справах про стягнення кредитних коштів, на банк покладений обов`язок довести факт передачі коштів позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальника покладений обов`язок довести своєчасне повернення грошових коштів відповідно до умов кредитного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, видача позивачем кредитних коштів позичальнику у розмірі 1 502 375 грн. підтверджуються касовим ордером № 36005 (заява на отримання готівки) від 25 березня 2008 року (а.с. 23 т. 1 ).

Факт отримання кредитних коштів у вказаному розмірі позичальником не спростовано.

Судом встановлено, що позичальник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, починаючи з березня 2011 року по 18 квітня 2012 року прострочена заборгованість наростаючим підсумком за повернення кредитних коштів становить 95 800 грн., поточна заборгованість за кредитом - 1 199 975 грн., всього заборгованість позичальника по тілу кредиту - 1 295 775 грн.

Вказана заборгованість за тілом кредиту підтверджується меморіальними ордерами № 23712 від 11 березня 2011 року, № 35494 від 12 квітня 2011 року (а.с. 29-30 т. 1), № 46390 від 11 травня 2011 року, № 61398 від 14 червня 2011 року, № 73016 від 12 липня 2011 року, № 84256 від 11 серпня 2011 року, № 96995 від 13 вересня 2011 року, № 107334 від 11 жовтня 2011 року, № 122858 від 11 листопада 2011 року, № 135306 від 15 грудня 2011 року, № 2842 від 16 січня 2012 року, № 11227 від 13 лютого 2012 року, № 20141 від 14 березня 2012 року, № 23576 від 23 березня 2012 року, № 29100 від 11 квітня 2012 року, (а.с.28, 32-43 т. 1) та наведений у позовній заяві (а.с. 3 т. 1) та у розрахунку заборгованості ОСОБА_2 перед КФ ПАТ «ЧБРР» за кредитним договором № 1306/252/238 від 25 березня 2008 року станом на 18 квітня 2012 року включно (а.с. 195-196 т. 1).

При цьому, в обґрунтування позовних вимог, позивачем до суду першої інстанції надано розрахунок заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «ЧБРР», за кредитним договором №1306/252/238 від 09 вересня 2010 року станом на 18 квітня 2012 року (далі - розрахунок 1).

Колегією суддів вказаний розрахунок приймається до уваги, так як дата 09 вересня 2010 року є друкарською помилкою, оскільки сам текст розрахунку, зокрема, стовпчик № 1 «Час користування кредитом» починається з 25 березня 2008 року, тобто з дати отримання ОСОБА_2 грошових коштів за кредитним договором.

Подальші відомості розрахунку 1 є безперервними по строках та відображають відомості, щодо сум та строків нарахування банком відсотків за користування кредитними коштами, сум та періодів простроченої заборгованості, а також сум сплачених ОСОБА_2 , які не ставляться під сумнів жодним учасником процесу.

Крім того, 04 квітня 2014 року ПАТ «ЧБРР» до Апеляційного суду міста Києва подано клопотання до якого додано розрахунок заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № 1306/252/238 від 25 березня 2008 року станом на 12 вересня 2013 року включно (далі - розрахунок 2).

Аналізом вказаного розрахунку встановлено, що він фактично є продовженням розрахунку 1 та здійснений за період з 01 грудня 2010 року по 01 вересня 2013 року включно. Зокрема у р озрахунку 2, відображені суми та строки нарахування відсотків за користування кредитними коштами, сум та пері простроченої заборгованості.

Вказані відомості є офіційною позицією банку щодо порушення ОСОБА_2 умов кредитного договору та відображають суми заборгованості за кредитним договором, що підлягають стягненню.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що на аркушах справи 10-11 (том 1) міститься Додаток № 1 до кредитного договору № 1306/252/238 від 25 березня 2008 року, що не є розрахунком заборгованості за кредитом, а фактично є графіком погашення кредиту та орієнтовним розрахунком відсотків , а також розрахунок орієнтовної сукупної вартості споживчого кредиту та реальної відсоткової ставки.

Доводи апеляційних скарг відповідачів щодо неналежності вказаних доказів колегія суддів відхиляє, як необґрунтовані та враховує, що вказаний розрахунок поданий саме на обґрунтування позову у цій справі, та вважає, що помилкове зазначення у розрахунку заборгованості іншої дати укладання договору при правильному зазначені його номеру, відсутності іншого договору з таким саме номером та від вказаної дати, - не впливає на достовірність розрахунку заборгованості. Визначення заборгованості в однаковому розмірі, але станом на 01 квітня 2012 року та станом на 18 квітня 2012 року відповідно у позовній заяві та розрахунку заборгованості, на думку колегії апеляційного суду не свідчить про те, що сума заборгованості не обґрунтована належними доказами.

Крім того, заперечуючи проти розміру заборгованості за тілом кредиту, на виконання протокольних ухвал апеляційного суду від 30 вересня 2019 року, від 28 жовтня 2019 року відповідачі надали на огляд оригінали документів про погашення кредиту, копії яких залучено до матеріалів справи. Розрахунок заборгованості, виконаний відповідачами на підтвердження іншого розміру заборгованості за кредитним договором, ними до суду апеляційної інстанції не надано (а.с. 53-67 т. 3).

Надані суду апеляційної інстанції докази частково дублюють надані позивачем докази сплати кредиту, частково не стосуються спірних правовідносин, отже не дають суду апеляційної інстанції підстав вважати, що позичальником сплачено грошових коштів на погашення кредиту у розмірі більшому ніж це зазначено позивачем.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду вважає, що позивачем доведено розмір заборгованості позичальника за тілом кредиту у розмірі 1 295 775 грн., що складається з простроченої заборгованості у розмірі 95 800 грн. та поточної заборгованості - 1 199 975 грн.

За правилами ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов`язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення (ч. 2 ст. 616 ЦК України).

Враховуючи правову природу вказаних грошових коштів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково з посиланням на положення статей 551, 616 ЦК України, зменшив суму основного боргу за кредитом, що підлягала стягненню з позичальника, з 1 295 775 грн. до 1 199 975 грн.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Пунктами 1.4, 1.6 кредитного договору передбачено, що за користування кредитом позичальник сплачує 18 % річних у валюті кредиту.

Судом встановлено, що позичальник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, починаючи з березня 2011 року по 18 квітня 2012 року заборгованість по відсоткам за користування кредитом становить 270 325 46 коп.

Вказана заборгованість по відсоткам за користування кредитом підтверджується меморіальними ордерами № 35574 від 12 квітня 2011 року, № 47745 від 13 травня 2011 року, № 61863 від 15 червня 2011 року, № 76082 від 20 липня 2011 року, № 99707 від 20 вересня 2011 року, № 115178 від 31 жовтня 2011 року, № 124675 від 16 листопада 2011 року, № 132730 від 07 грудня 2011 року, № 4689 від 23 січня 2012 року, № 11230 від 13 лютого 2012 року, № 23576 від 23 березня 2012 року, № 29103 від 11 квітня 2012 року та наведений у позовній заяві (а.с. 3 т. 1) та у розрахунку заборгованості ОСОБА_2 перед КФ ПАТ «ЧБРР» за кредитним договором № 1306/252/238 від 25 березня 2008 року станом на 18 квітня 2012 року включно (а.с. 28-32, 119-120 т. 1).

Колегія суддів відхиляє доводи, наведені ОСОБА_1 в поясненнях до апеляційної скарги, щодо застосування банком при зверненні до суду з позовом підвищеної ставки відсотків у розмірі 20% замість встановленої умовами договору, враховуючи таке.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, заборгованість по відсотками за користування кредитом розраховується, виходячи з процентної ставки 18 % на рік відповідно до умов договору. В подальшому, починаючи з березня 2011 року по 18 квітня 2012 року розмір процентної ставки не змінювався і становив 18 %.

Розрахунку заборгованості, на підтвердження іншого розміру заборгованості за відсотками, матеріали справи не містять.

Відповідно до п. 5.5. кредитного договору банк має право вимагати дострокового повернення усіх коштів у разі затримання відповідачем щонайменше на один календарний місяць погашення кредитних коштів та/чи сплати відсотків або сплати щомісячного платежу (а.с. 6-9 т. 1).

З матеріалів цивільної справи вбачається, що письмова вимога від 24 листопада 2011 року про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 4 348 855 грн. 63 коп., в тому числі: заборгованість по тілу кредиту станом на 24 листопада 2011 року - 64 300 грн., поточна заборгованість 1 231 475 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом 181 821 грн. 57 коп., пеня - 16 746 грн. 56 коп., штрафні санкції - 2 854 512 грн. 50 коп. направлена на адресу боржника та поручителя та отримана боржником 29 листопада 2011 року, (а.с. 24-27 т. 1).

Боржнику пропонувалося у 30-тиденний строк після отримання вказаної вимоги, тобто до 24 грудня 2011 року, погасити існуючу заборгованість. Вказана вимога залишена боржником без задоволення (а.с. 27 т. 1).

У п.7.1. кредитного договору визначено, що позичальник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення, що згідно з розрахунком за період з 10 квітня 2011 року по 18 квітня 2012 року становить 34 661 грн. 71 коп.

Щодо нарахування та стягнення відсотків від суми кредиту та пені після пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За правилами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Приписами ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах, права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція, викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з цим, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України (правові висновки містяться у постановах ВП ВС від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).

З огляду на вказане та виходячи з наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № 1306/252/238 від 25 березня 2008 року, та часу, з якого у позивача виник обов`язок виконати пред`явлену вимогу про дострокове повернення кредиту (24 грудня 2011 року), колегія суддів, вважає, що стягненню підлягають: відсотки за період користування кредитними коштами з 10 березня 2011 року по 24 грудня 2011 року, у розмірі 18%, що становить згідно з розрахунком 201 283 грн. 19 коп. та пеня за період з 10 березня 2011 року по 24 грудня 2011 року у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що становить згідно з розрахунком 13 021 грн. 96 коп.

Враховуючи викладене, підстави для стягнення відсотків за користування грошовими коштами та пені за період з 24 грудня 2011 року по 18 квітня 2012 року, - відсутні.

Положеннями ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою., порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності (ст. 546 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

Відповідно до п. 7.1. кредитного договору позичальник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення.

Пунктом 7.3. кредитного договору визначено, що у разі порушення вимог п.п. 4.1, 4.2, 4.14 кредитного договору, позичальник сплачує штраф у розмірі 10 відсотків від розміру кредиту - 150 237 грн. 50 коп.

Враховуючи, що штраф та пеня є один видом цивільно-правової відповідальності, їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором (п.п. 4.1, 4.2 кредитного договору) є неможливим та свідчить про недотримання статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, тому, суд апеляційної інстанції вважає, що підстави для стягнення штрафу за порушення вимог у розмірі 150 237 грн. 50 коп., - відсутні.

Аналогічна правова позиція, викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 761/18854/14-ц.

Щодо застосування позовної давності до вимог про стягнення пені та штрафу варто зазначити наступне.

У ст.256 ЦК України вказано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частинами 1, 2 ст. 258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність скорочена. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За правилами ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Дослідивши зміст заперечень відповідачів, колегія суддів не вважає цитування змісту правової норми щодо спеціальної позовної давності, ст. 258 ЦК України, власне заявою про її застосування до вимог про стягнення пені та штрафу, а отже не вбачає підстав для її задоволення.

Підсумовуючи викладене, судом апеляційної інстанції встановлено, що позичальник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, тому заборгованість за тілом кредиту становить 1 295 775 грн., за відсотками за користування кредитними коштами - 201 283 грн. 19 коп. та пені - 13 021 грн. 96 коп.

Відповідно до частин 1, 2 стаття 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 25 березня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 1306/252/238-П1 (далі - договір поруки).

Відповідно до п. 2.1. договору поруки, у разі невиконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позичальник та поручитель несуть солідарну відповідальність перед кредитором на всю суму заборгованості, що включає суму кредиту, відсотків за кредитом, пеню та інші платежі, передбачені кредитним договором (а.с. 21-22 т. 1).

У п. 3.1. договору поруки вказано, що цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та припиняє свою дію припиненням забезпеченого ним зобов`язання та виконанням сторонами своїх зобов`язань.

Отже, враховуючи зміст п. 3.1 договору поруки, строк договору поруки не встановлений.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. У зв`язку з пред`явленням вимоги про дострокове повернення кредиту, строк виконання основного зобов`язання настав 24 грудня 2011 року, з позовом кредитор звернувся 18 квітня 2012 року, в межах шестимісячного строку.

За правилами ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Заперечуючи проти позову та звертаючись з апеляційною скаргою, поручитель ОСОБА_1 посилався на те, що порука припинилася у зв`язку з зміною зобов`язання без його згоди, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності, оскільки позичальник та банк не повідомляли його про укладання 27 додаткових угод до кредитного договору та збільшення відсоткової ставки (а.с. 3- 5 т. 2).

Виходячи з аналізу ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється за наявності двох умов: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов`язання; ці зміни призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Зокрема, до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає у разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-3176цс15, від 23 лютого 2014 року у справі № 3-196гс14, від 20 лютого 2013 року у справі № 6-172цс12, від 21 травня 2012 року у справі № 6-18цс11, від 10 жовтня 2012 року у справі № 6-112цс12).

Водночас, , колегія суддів звертає увагу, що сама лише зміна умов кредитного договору не є достатньою підставою для висновку про збільшення обсягу відповідальності поручителя за таким зобов`язанням.

Збільшення обсягу відповідальності поручителя має бути реальним, саме з огляду на збільшення «матеріально-грошової» відповідальності поручителя, а не формальним з причин зміни певних положень кредитного договору.

Фактична наявність збільшення обсягу відповідальності поручителя підлягає встановленню на підставі повного і всебічного з`ясування всіх обставин справи на підставі поданих учасниками справи доказів.

Поручителем ОСОБА_1 , на підтвердження своїх доводів про припинення поруки, надано 27 додаткових договорів до кредитного договору № 1306/252/238 від 25 березня 2008 року за період з жовтня 2008 року по лютий 2011 року (а.с. 7-33 т. 2).

Матеріали справи не містять доказів повідомлення та отримання згоди поручителя ОСОБА_1 на внесення цих змін до кредитного договору.

Зі змісту вказаних додаткових договорів вбачається, що ними були внесені зміни до пунктів 4.1., 4.2. кредитного договору та, при збереженні кінцевого терміну повернення кредиту та графіку погашення, визначені нові дати для здійснення окремих чергових платежів за тілом кредиту та відсотками, а саме: або з 10 числа на іншу дату у межах цього ж місяця, або з 10 числа на дату у межах наступного місяця.

Колегія суддів, встановивши, що додатковими договорами до кредитного договору розмір відсотків за користування кредитом, кінцевий термін повернення кредиту та графік погашення - не змінено, вважає, що поручителем належними та допустимими доказами не доведено фактичне збільшення обсягу його відповідальності у зв`язку зі змінами, внесеними до кредитного договору, щодо зміни терміну внесення окремих чергових платежів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За таких обставин, поручитель ОСОБА_1 відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник ОСОБА_2 , включаючи сплату основного боргу - 1 295 775 грн., відсотків - 201 283 грн 19 коп., пені - 13 021 грн 96 коп.

Частиною 2 статті 651 ЦК України передбачено, що договір може бути змінено за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

За правилами ч. 1 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

У п. 6.2 кредитного договору вказано, що позичальник має право достроково розірвати цей договір у разі не згоди позичальника зі зміною відсоткової ставки за користування кредитом та інших умов кредитування згідно з п.п. 5.2., 5.4. цього договору.

Таким чином, колегія суддів встановила, що погіршення фінансового стану позичальника не є належною підставою для розірвання договору, тому позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Щодо заперечення відповідачів про те, що пред`являти вимогу про дострокове стягнення на підставі статті 1050 ЦК України не можливо без вирішення питання про розірвання кредитного договору на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України, колегія суддів відхиляє вказані заперечення з огляду на відсутність обов`язковості одночасного вчинення вказаних дій у наведених статтях.

Як вбачається з позовної заяви, з позовними вимогами про звернення стягнення на заставлене майно, позивач до суду не звертався.

Отже, суд першої інстанції в порушення статті 11 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог та ухвалив судове рішення щодо тих позовних вимог, які позивачем не заявлялися.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції про звернення у рахунок погашення заборгованої суми у розмірі 1 199 975 грн. стягнення на користь ПАТ «ЧБРР» на предмет іпотеки домоволодіння, що складається з житлового будинку (літ «А-1»), (колодязя (літера «Б») та каналізаційної ями (літера «Г»), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 268,7 кв. м., яке розташоване на земельній ділянці, виділеній на будівництво та обслуговування житлового будинку площею 0,0846 кв. м., що належить ОСОБА_2 шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною предмета іпотеки для її реалізації згідно з експертною оцінкою шляхом проведення прилюдних торгів, - підлягає скасуванню без ухвалення нового судового рішення у цій частині.

У зв`язку з цим, доводи апеляційних скарг відповідачів, що стосуються не дотримання кредитором вимог ст. 33, 39 Закону України «Про іпотеку» та не дотримання судом першої інстанції вимог до резолютивної частини рішення про задоволення такого позову, та подвійного стягнення заборгованості за рахунок грошових коштів та іпотечного майна не підлягають розгляду апеляційним судом.

Також, колегія суддів відхиляє доводи апеляційних скарг відповідачів про розгляд цієї справи з порушенням ст. 114, 116 ЦПК України не за місцем знаходження нерухомого майна, на яке звертається стягнення.

Щодо доводів відповідачів про те, що ПАТ «ЧБРР» є неналежним позивачем у справі, то колегія суддів звертає увагу на наступне.

Згідно зі ст. 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу суб`єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього.

Правонаступництво може бути універсальним або сингулярним. При сингулярному правонаступництві (часткове або одиничне) відбувається перехід від первісного кредитора новому кредитору лише окремих прав та обов`язків.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Судом встановлено, що 17 червня 2014 року між ПАТ «ЧБРР» та ТОВ «Боспор-Інвест» (яке 28 грудня 2019 року змінило назву на ТОВ «ТІКАУА») укладено договір відступлення права вимоги та відступлення прав кредитора, згідно з яким первісний кредитор - ПАТ «ЧБРР»відступив новому кредитору - ТОВ «Боспор-Інвест» право вимоги за кредитними договорами.

В акті прийому-передачі зазначено про передачу ТОВ «Боспор-Інвест» кредитного договору № 1306/252/238 від 25 березня 2008 року, укладеного між ПАТ «ЧБРР» таОСОБА_2 .

Крім того, дійсність договору про відступлення права вимоги уже була предметом судового розгляду у справі № 753/21194/14-ц та у справі № 761/6666/19 за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Боспор-Інвест» про визнання кредитного договору недійсним.

У зв`язку з цим, Київським апеляційним судом 20січня 2022 року на адресу ТОВ «ТІКАУА» (до зміни назви - ТОВ «Боспор-Інвест») направлено лист із пропозицією надати письмові пояснення щодо можливості залучення ТОВ «Боспор-Інвест» (яке 28 грудня 2019 року змінило назву на ТОВ «ТІКАУА») до участі у справі в якості позивача. Однак, відповіді на вказаний лист до Київського апеляційного суду не надійшло.

За таких обставин, підстави для залучення ТОВ «Боспор-Інвест» до участі у справі у якості позивача відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України визначено, що у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 369, 374, 376 381, 382, 383, 384, ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Чорноморський банк розвитку та реконструкції» задовольнити частково.

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 грудня 2012 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у розірванні кредитного договору № 1306/252/238 від 25 березня 2008 року.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Чорноморський банк розвитку та реконструкції» заборгованість за кредитним договором № 1306/252/238 від 25 березня 2008 року у сумі 1 295 775 грн. та відсотки за користування у розмірі 201 283 грн. 19 коп., пеню у розмірі 13 021 грн. 96 коп. В іншій частині - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Чорноморський банк розвитку та реконструкції» судовий збір у розмірі 2 523 грн. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: І.М. Білич

Т.А. Слюсар