н/п 2/490/3875/2018 Справа № 490/5246/14-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року - Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді - Черенкової Н.П.,

при секретарі - Павленко Т.Ю.,

за участю представника позивача Здоренко В.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна до ТОВ «Торгівельний дім «Майнер», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та збитків,-

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРЯ СПРАВИ.

Короткий зміст позовних вимог.

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідачів, в якому просив стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім Майнер», ОСОБА_1 , на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна», основну суму заборгованості за Договором фінансового лізингу № 00002606 від 17.01.2011 року в розмірі 42 106,07 грн., збитки у розмірі 270 495,01 грн., штраф у розмірі 2 444, 34 грн., пеню у розмірі 5721,90 грн., 3% у розмірі 1 716,57 грн., проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 4 061,23 гри., неустойку в розмірі 99 870,64 грн., та судові витрати включно з витратами на правову допомогу.

Свої вимоги позивач обгрунтував наступним.

ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ТОВ «Торгівельний дім «Майнер» уклали договір про фінансовий лізинг 17.01.2011 року, за умовами якого позивач зобов`язався передати у розпорядження відповідача об`єкт лізингу - транспортний засіб AUDI А6, 2010 року виробництва, а відповідач прийняти об`єкт і сплатити суму коштів, шляхом здійснення платежів відповідно до Договору та графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів, що становить невід`ємну частину Договору.

З серпня 2012 року відповідач став порушувати свої зобов`язання за Договором. Загальна сума невиконаних грошових зобов`язань за несплаченими лізинговими платежами станом на 28.11.2012 року складає 42 106,07 грн.

У відповідності до вимог Договору датою припинення його є 28.11.2012 року.

Позивач 16.11.2013 року направив вимогу про повернення об`єкту лізингу, який є власністю позивача.

За такого, позивач має право на стягнення реальних збитків в сумі 56 244,04 грн.

Станом на дату складання позову, відповідачем не виплачені лізингові платежі у розмірі з грудня 2012 року по січень 2016 року в сумі 214 250, 97 грн.- упущена вигода, та загальна сума збитків - 270 495,01 грн.

При цьому, позивач вважає, що на підставі вимог ст. 611 ЦК України та приписів п. 8.2.2. Договору, відповідач зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 2 444,34 грн. за період з 17.08.2012 року по 16.11.2012 року.

Загальна сума пені за невиконання відповідачем грошових зобов`язань у період з серпня 2012 року по 15.11.2012 року складає 5 721,90 грн.

При цьому, позивач також вважає, що слід стягнути 3% річних за невиконання грошових зобов`язань у розмірі 1 716,57 грн за період з 15.08.2012 року по 15.11.2012 року.

Позивачем також розрахований процент за користування чужими грошима на суму 4 061, 23 грн.

Вимоги щодо стягнення 99 870,64 грн. позивач обгрунтовує посиланням на ст. 785 ЦК України- ухилення від повернення об`єкту лізингу після припинення Договору, що складається з неустойки у розмірі подвійного лізингового платежу.

Оскільки ОСОБА_1 підписав Договір поруки від 13.04.2012 року, він, на підставі ст.ст. 553,554 ЦК України, повинен нести солідарну відповідальність з ТОВ «Торгівельний дім «Майнер».

ІІ. ХІД СПРАВИ.

Процесуальні дії суду.

Ухвалою судді Черенкової Н.П. від 25.08.2014 року відкрито провадження, та призначено справу до розгляду у попередньому судовому засіданні на 12.09.2014 року.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.11.2014 року позовні вимоги задоволені.

20.07.2018 року від ОСОБА_1 надійшла заява про перегляд заочного рішення.

Ухвалою суду від 21.08.2018 року дана заява прийнята до розгляду, та призначено судове засідання на 18.09.2018 року.

Ухвалою суду від 05.11.2018 року заяву задоволено, заочне рішення скасовано. Справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні,та визначена дата підготовчого судового засідання на 16.01.2019 року.

27.11.2018 року надійшов відзив на позовну заяву , в якому ОСОБА_1 просив у задоволенні позову відмовити, вказавши таке.

Договір поруки від 13.04.2012 року є недійсним, оскільки він не підписаний.

Одночасне застосування штрафних санкцій та пені заборонено цивільним законодавством. За положеннями ст. 61 Конституції, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності. Тому одночасне нарахування штрафу та пені є незаконними.

Окрім того, порукою не передбачено сплати поручителем упущеної вигоди. Відповідно до приписів ст. 22 ЦК України, збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально отримати за звичайних обставин, якби її права не були порушені.Отже, покладення на особу обов`язку відшкодування збитків можливо лише за умови реальної можливості одержання доходу.

18.12.2018 року від позивача надійшла відповідь на відзив наступного змісту.

З ОСОБА_1 було укладено 13.04.2012 року договір поруки,за умовами якого він зобов`язався відповідати за належне виконання лізингоодержувачем зобов`язань, отже, несе солідарну відповідальність за невиконання зобов`язань лізингоодержувачем.

Підписуючи договір поруки, відповідачу було відомо про факт укладення Договору про фінансовий лізинг.

04.01.2019 року від ОСОБА_1 надійшли заперечення на відповідь на відзив позивача, у якому вказав на безпідставність заявлених вимог.

Ухвалою суду від 16.01.2019 року надано в розпорядження експерта Миколаївського відділення ОНДСЕ Солдатовій М.А. договір поруки, укладений ТОВ «Порше Лізинг України» та ТОВ ТД « Майнер» і ОСОБА_1 .

За клопотанням експерта від 14.03.2019 року, ухвалою суду від 18.04.2019 року витребувано від позивача оригінал договору поруки.

Ухвалою суду від 24.05.2019 року повторно, у зв`язку з невиконанням вимог суду, постановлено про витребування договору поруки та роз`яснені наслідки невиконання вимог суду.

Ухвалою суду від 18.10.2019 року задоволено клопотання відповідача та його адвоката Матвієнко Н.В. та призначено почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Миколаївському науково-дослідницькому експертно-криміналістичному центру МВС України. Провадження у справі зупинено.

04.12.2019 року надійшло клопотання експерта про надання експериментальних зразків почерку ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 18.12.2019 року провадження у справі поновлено, та призначено до розгляду у судовому засіданні на 24.12.2019 року.

Ухвалою суду від 24.12.2019 року клопотання експерта задоволено, відібрані експериментальні зразки підпису та направлені експерту. Провадження у справі зупинено.

30.01.2020 року на адресу суду направлений висновок експерта № 302 від 24.0-1.2020 року, згідно якого підпис ймовірно виконаний ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 31.01.2020 року провадження у справі відновлено, та справу призначено до судового розгляду.

Судові засідання неодноразово відкладались по різним причинам.

Ухвалою суду від 02.02.2022 року закрито підготовче провадження.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просив про його розгляд у його відсутності.

Відповідач ОСОБА_1 позов визнав та просив про розгляд справи у його відсутності.

Відповідач- ТОВ ТД «Майнер» до судового засідання не з`явився, заперечень проти позову не надав.

Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін.

ІV. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ, ТА НАЛЕЖНІ ЇМ ПРАВОВІДНОСИНИ.

Висновки суду.

Товариство з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна (надалі за текстом Позивач) уклало з Товариством з обмеженою відповідальністю Торгівельний дім Майнер (надалі за текстом - Відповідач) Договір про фінансовий лізинг №00002606 від 17.01.2011 року (надалі за текстом - Договір, належним чином засвідчена копія Договору додається), відповідно до якого Позивач зобов`язався передати у розпорядження Відповідача об`єкт лізингу - транспортний засіб типу Audi А6 2,8 FSI (140 kWt), 2010 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун НОМЕР_2 (надалі за текстом Об`єкт лізингу), а Відповідач зобов`язався прийняти Об`єкт лізингу і сплатити суму коштів за Договором шляхом здійснення платежів відповідно до Договору та згідно із Графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів (надалі за текстом - План відшкодування), що становить невід`ємну частину Договору, на загальну суму, що становить еквівалент у гривні 44 395,00 доларів США, не враховуючи авансового платежу на суму, що становить еквівалент 23 905,30 доларів США.

Відповідно до положень п. 6.1. Загальних комерційних умов внутрішнього Фінансового лізингу (надалі за текстом - Умови лізингу), що становлять невід`ємну частину Договору, зобов`язався здійснювати щомісячні лізингові платежі відповідно до Плану відшкодування.

Відповідно до п. 6.5. Умов лізингу, щомісячний платіж здійснюється на рахунок, зазначений Позивачем, не пізніше 10-го (десятого) календарного дня з дати направлення рахунку Відповідачу.

Також було взято відповідачем зобов`язання відповідно до п. 4.4. Умов лізингу відшкодувати всі витрати, понесені в результаті експлуатації Об`єкта лізингу, включаючи, окрім іншого, витрати, що можуть бути понесені внаслідок дотримання обґрунтованих вимог Позивача щодо експлуатації та/або передачі Об`єкта лізингу. Згідно з п. 9.2. Умов лізингу, Відповідач був зобов`язаний повністю відшкодувати витрати на технічне обслуговування Об`єкту лізингу.

Відповідно до п. 12.9 Умов лізингу, у разі дострокового припинення Договору з боку Позивача, Відповідач зобов`язувався повернути Об`єкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому і технічному стані до головного офісу Позивача впродовж 10 (десяти) робочих днів з дати одержання вимоги Позивача про таке повернення.

Згідно із п. 13.1. Умов лізингу у випадку відмови Відповідача від повернення Об`єкту лізингу або затримки у такому поверненні, Позивач мав право конфіскувати Об`єкт лізингу. При цьому, на підставі п. 13.6 Умов лізингу, Відповідач був зобов`язаний відшкодувати Позивачу будь-які витрати, пов`язані із конфіскацією Об`єкту лізингу.

У випадку прострочення платежів за Договором, згідно із п. 8.2. Умов лізингу Відповідач зобов`язався сплачувати штрафні санкції. Зокрема, такі штрафні санкції включали:

- пеню у розмірі 10 % річних від суми невиплаченої суми за кожен день прострочення до повного виконання Відповідачем зобов`язань (п. 8.2.1. Умов лізингу);

- штрафні санкції, що підлягають сплаті Відповідачем за нагадування про несплату, надіслані Позивачем Відповідачеві у випадку прострочення платежів у розмірі, що становить гривневий еквівалент суми у 15 доларів США за першу платіжну вимогу, 20 доларів США за другу платіжну вимогу та 25 доларів США за третю платіжну вимогу (п. 8.2.2. Умов лізингу);

- компенсацію будь-яких витрат, понесених Позивачем, зокрема витрати на юридичні послуги, судові та позасудові процедури з метою стягнення сум, не сплачених Відповідачем у відповідності до Договору.

13.04.2012 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір поруки.

Згідно п. 1 Договору поруки від 13.04.2012 року встановлено, що Відповідач ОСОБА_1 несе солідарну відповідальність за виконання всіх зобов`язань ТОВ ТД «Майнер» на підставі або у зв`язку із Договором. Згідно з п. 2 Договору поруки від 13.04.2012, зобов`язання Відповідача включають сплату, окрім іншого, лізингових платежів, штрафних санкцій та відшкодування збитків.

Таким чином, ОСОБА_1 несе солідарну і повну відповідальність за зобов`язаннями ТОВ ТД «Майнер»,згідно із положеннями Договору та приписами чинного законодавства.

Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 із змінами і доповненнями, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 625 ЦКУ, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно із ч. 2 ст. 806 ЦКУ, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Проте, відповідачами умови договору не виконані.

Позивачем неодноразово направлялись повідомлення та вимоги відповідачам, що підтверджується матеріалами справи.

Разом з нагадуванням від 16.11.2012 року, Відповідачам було направлено вимогу про сплату заборгованості за Договором, повернення Об`єкта лізингу та повідомлення про відмову від Договору вих. № 00002606 від 16.11.2012 року (належним чином засвідчена копія вимоги додається).

Вимога повернулася 27.11.2012 року на адресу Позивача із поміткою на лицевій стороні конверту про те, що організація переїхала із зазначеної адреси (належним чином засвідчена копія конверту додається).

Згідно із п.10.3. Лізингоодержувач зобов`язаний проінформувати Порше Лізинг Україна про заплановане постійне місце розташування Об`єкта лізингу. Якщо місце розташування об`єкту лізингу змінюється на строк понад один місяць, Лізингоодержувач зобов`язаний отримати попередню письмову згоду за тиждень до зміни місця розташування, інформуючи Порше лізинг Україна про нове місце розташування Об`єкту Лізингу.

У п.10.4. Договору зазначено, що Лізингоодержувач зобов`язаний негайно проінформувати Порше Лізинг Україна у письмовій формі про будь-яку зміну місця свого проживання (для фізичних осіб) або місця розташування (для юридичних осіб). У випадку невиконання цього зобов`язання, будь-яка кореспонденція (включаючи, окрім іншого, повідомлення та вимоги), доставлена за адресою, зазначеною Лізингоодержувачем в Контракті, вважається дійсною незалежно від того, чи отримав її Лізингоодержувач, а датою її доставки вважається 2 (другий) робочий день з дня її надіслання компанією Порше Лізинг Україна.

Таким чином, Позивач не був повідомлений про зміну місця проживання, тому надсилав кореспонденцію на зазначену у договорі.

Отже, датою отримання Вимоги Відповідачем вважається 18.11.2012 року.

Відповідно до п. 12.13. Договору, Договір припиняється на 10 (десятий) робочий день з моменту надіслання письмового повідомлення.

З огляду на вищевикладене, дата припинення договору - 28.11.2012 року.

Згідно ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг», 03.12.2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу був вчинений виконавчий напис № 2993 про повернення Об`єкта фінансового лізингу (належним чином засвідчена копія виконавчого напису додається). Вартість об`єкта визначегна в сумі 255 769,64 грн.

Державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції 21.12.2012 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, (належним чином засвідчена копія постанови додається).

Об`єкт лізингу було повернуто представникові Позивача, що підтверджується актом прийому-передачі від 12.04.2013 року .

Несплачені лізингові платежі станом на 28.11.2012 року становлять 42 106,07 грн.

Згідно до п. 4.1. Договору, Порше Лізинг Україна зберігатиме за собою право власності на Обєкт лізингу, в той час, як Лізингоодержувач матиме право на експлуатацію Об`єкта лізингу впродовж усього строку дії Контракту (окрім випадків коли Порше Лізинг 'країна матиме право розірвати цей Договір та вимагати повернення Обєкта Лізингу).

Згідно із ч. 2. ст. 806 ЦКУ, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Ч. 1 ст. 785 ЦКУ встановлює, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно із ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» № 723/97-ВР від 16.12.1997 із змінами і доповненнями, лізингодавець має, зокрема, право відмовитися від договору лізингу випадках, передбачених договором лізингу або законом та вимагати повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках. Відповідно до п. 2. ст. 7 зазначеного закону, лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

У зв`язку із систематичним порушенням умов Договору з боку Відповідачів, починаючи з серпня 2012 року, несплатою лізингових платежів відповідно до Плану відшкодування, Позивач відмовився від Договору і висунув вимогу про сплату Відповідачем заборгованості за Договором, а також про повернення Об`єкту лізингу, про що Позивач проінформував Відповідача вимогою від 16 листопада 2013 року. При цьому, у своєму листі Позивач встановив строки для сплати заборгованості впродовж 3 днів з дня надіслання вимоги.

Однак, Об`єкт лізингу не було повернено Відповідачами в зазначений строк, зобов`язання з оплати заборгованості за Договором Відповідачами не виконані.

За такого, вимоги щодо стягнення заборгованості по сплаті лізингових платежів у сумі 42 106,07 грн. є такими, що підлягають задоволенню.

13.06.2013 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ТОВ «Автомир» заключений Договір купівлі-продажу автомобіляAUDI. Модель 6 , кузовWAUZZZ4FOBN 025452 за 253 999,20 грн.

Можливість ефективного захисту прав у судовому порядку є запорукою дотримання принципу верховенства права та виконання вимог ст. 15 ЦК України, ст. ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині доступу до справедливого суду та забезпечення права на ефективний засіб юридичного захисту.

Національне законодавство надає широкий інструментарій способів захисту прав і законних інтересів (ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України): визнання права, примусове виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди тощо. Вибір конкретного способу покладається на розсуд позивача (п. 4 ч. 3 ст. 162 ГПК України).

Між тим, позивачі не завжди обирають правильний (тобто, неефективний) спосіб захисту прав, причинами чого можуть бути як нерозуміння природи своїх власних вимог, так і процесуальна недобросовісність.

У консолідованому Аналізі практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України (лист Верховного суду України від 01 квітня 2014 року) зазначається, що з огляду на необхідність надання оцінки обраному позивачем способу захисту в кожній справі підлягає з`ясуванню характер спірних правовідносин сторін (предмет і підстава позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, чому нажаль не приділяється увага сторонами достатньою мірою.

Аналогічної позицією послідовно дотримується Верховний Суд (постанови від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16 та від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18).

При цьому, як вже було зазначено, обрання позивачем неефективного способу захисту є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 та від 02 лютого 2021 року№/642/19).

Різні способи захисту вимагають застосування різних механізмів доведення обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 76 ЦПК України).

Обов`язок виконання грошового зобов`язання передбачено главою 48 ЦК України (ст. 526 ЦК України) та главою 22 ГК України (ст. 198 ГК України). Він має зазвичай договірний характер.

Так, примусове виконання обов`язку в натурі застосовується в зобов`язальних правовідносинах у випадках, коли особа зобов`язана вчинити певні активні дії щодо позивача, але відмовляється від виконання цього обов`язку чи уникає (Постанова Великої палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/16979/17, від 14 травня 2019 року у справі № 910/16744/17, а також постанова Верховного Суду від 16 липня 2019 року у справі № 910/15893/17 тощо).

Цей спосіб, зокрема, стосується випадків невиконання обов`язку сплатити кошти, відповідно до умов договору (Постанова Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №910/9167/19). Верховний Суд зазначив, що у разі коли особа, перебуваючи у зобов`язальних правовідносинах, зобов`язана вчинити певні дії щодо позивача, але відмовляється від виконання цього обов`язку чи уникає його (як у спірних правовідносинах), право позивача підлягає захисту судом на підставі пункту 5 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України шляхом примусового виконання обов`язку в натурі.

Тобто, якщо умовами договору передбачено обов`язок однієї сторони сплатити кошти на користь іншої у зв`язку із настанням певної події (юридичного факту), то невиконання такого обов`язку боржником є підставою для звернення до суду із позовом про примусове стягнення таких коштів на користь відповідного кредитора.

Такий спосіб захисту вимагає від позивача дотримання триелементного тесту: 1) доведення факту наявності відповідних правовідносин між сторонами, 2) встановлення юридичного факту настання відповідної події, з якою пов`язано обов`язок сплатити кошти, 3) обґрунтування розміру заборгованості.

Відшкодування майнової шкоди є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) позивача в наслідок порушення боржником свого зобов`язання.

Відповідно до частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України збитки включають втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки (damnum emergens)) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода (lucrum cessans)).

Реальними збитками підкреслюється наявність фактичних втрат майнової сфери потерпілої особи.

Другою складовою збитків є упущена вигода, як рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. (Постанова Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 923/700/17).

За такого, збитки прямо не пов`язані з умовами договору, а лише є наслідком їх неналежного виконання стороною.

Обов`язок відшкодування збитків регулюється главою 3, 51 ЦК України та главою 25 ГК України.

Найбільш поширеним видом такого відшкодування, є стягнення трьох процентів річних від простроченої суми, як відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами (Постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).

У свою чергу, упущена вигода це втрати очікуваного приросту в майні, на підставі беззастережних доказів реальної можливості їх отримання, у разі недопущення правопорушення.

Отже, реальність можливості отримання такого приросту не випливає з умов договору, але має бути доведена позивачем.

Враховуючи припис частини 4 статті 623 ЦК України, на кредитора покладений обов`язок довести розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов`язання.

Кредитор повинен не лише точно підрахувати розмір збитків, але й підтвердити їх документально. При визначенні розміру упущеної вигоди мають враховуватися відомості, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання винагороди, якби зобов`язання було виконано боржником у належний спосіб. Дохід не може бути абстрактним, адже для відшкодування упущеної вигоди повинні враховуватися заходи, вжиті потерпілою особою для його отримання (Постанова Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі №908/2261/17).

Тобто, вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу.

Cтягнення збитків вимагає наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою і збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

При цьому, Верховний Суд по справі № 910/7511/20 назвав критерії визначення упущеної вигоди:

1) звичайні обставини (умови цивільного/господарського обороту);

2) розумні витрати;

3) компенсаційність відшкодування збитків.

Згідно з частиною другою статті 224, частиною першою статті 225 ГК України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, зокрема, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Як зазначено вище, збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення.

Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Водночас протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності).

Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага тощо.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.

Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Окрім того, позивачу (кредитору) слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (подібні за змістом висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.06.2020 у справі № 910/12204/17, від 16.06.2021 у справі № 910/14341/18).

Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18)).

Також позивач (кредитор) повинен довести факти вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню (подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.12.2019 у справі № 908/2486/18, від 15.10.2020 у справі № 922/3669/19, від 16.06.2021 у справі № 910/14341/18).

При цьому слід мати на увазі, що тлумачення змісту частини другої статті 22 ЦК України, частини другої статті 224, статті 225 ГК України свідчить, що упущена вигода, будучи складовою поняття «збитки», на відміну від реальних збитків, фактичну вартість яких можна виявити на основі оцінки прямих майнових втрат, завданих особі, пов`язана з тим реальним приростом, збільшенням її майнової сфери, якого можна було б очікувати за звичайних обставин, якби ці обставини не були порушені неправомірною поведінкою боржника.

У частині третій статті 623 ЦК України закріплено норму, яка регламентує ціни на товари, роботи, послуги тощо, які використовуються для обчислення збитків, зокрема, збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Схожого змісту норми щодо ціни містять частини третя, четверта статті 225 ГК України, якими визначено, що при визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов`язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків. Виходячи з конкретних обставин, суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ціни на день винесення рішення суду.

Водночас аналіз змісту положень ЦК України та ГК України свідчить про відсутність у них закріплених норм, що детально регламентують методику розрахунку - критерії визначення (обчислення) збитків у вигляді упущеної вигоди.

Відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди має свою специфіку, обумовлену низкою факторів, що зумовлено, зокрема, особливістю правової природи категорії збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки момент вчинення правопорушення упущена вигода є лише можливою (майбутньою), а не наявною майновою втратою, а її розмір допустимо встановити лише приблизно, із деякими припущеннями, адже досить складним є визначення розміру тих втрат, які ще не сталися (не наступили фізично), позаяк невідомо, які чинники могли б мати вплив на прибуток.

Тож у з`ясуванні критеріїв, яким слід керуватися при визначенні (обрахунку) розміру збитків у вигляді упущеної вигоди, суд зважає на сутність правової природи категорії «упущена вигода», принципи на яких ґрунтується виконання зобов`язання з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, а також функції, які повинно виконувати відшкодування збитків.

Іншим критерієм, який необхідно враховувати при визначенні (розрахунку) розміру упущеної вигоди, є критерій розумності витрат. Сутнісний зміст цього критерію та необхідність урахування при розрахунку упущеної вигоди обумовлений принципами зобов`язального права та загальними засадами цивільного законодавства - керівними ідеями, з яких мають виходити усі без виключення учасники цивільних відносин.

Аналіз таких принципів цивільного права, як справедливість, добросовісність, розумність, дає підстави для висновку, що розумними витратами є витрати кредитора на отримання доходів, які він поніс би, якби не відбулося порушення права.

Слід зазначити, що визначаючи розмір збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідно також враховувати функцію, яку повинно виконувати відповідне відшкодування. Такою функцією передусім є компенсаційна функція, яка виходить з неприпустимості збагачення потерпілої сторони зобов`язання (кредитора) та визначає своїм завданням компенсацію кредитору дійсних негативних наслідків порушення його прав. Іншими словами відновлення майнового стану кредитора за рахунок боржника має здійснюватися з розрахунку еквівалентності, співмірності між собою відшкодування та збитків.

Суд звертає увагу, що відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди як форма цивільно-правової відповідальності застосовується з метою захисту порушених (невизнаних) цивільних прав й інтересів та полягає у відшкодуванні правопорушником вартості майнових вигод, які потерпіла особа могла б мати, якби її суб`єктивне право не було порушеним (невизнаним).

Тобто така міра відповідальності, як відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди перш за все є спрямованою на захист (відновлення) порушеного права потерпілого, що цілком узгоджується із приписами частини другої статті 216 ГК України, якою з-поміж іншого визначено, що застосування господарських санкцій, якими у розумінні частини другої статті 217 ГК України є відшкодування збитків, повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення.

Згідно із п. З ч. 1. ст. 611 ЦКУ, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання відповідно до ст. 549 ЦКУ. При цьому, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Договором передбачені штрафні санкції у вигляді фіксованих штрафів у випадку несплати виставлених рахунків у встановлений строк відповідно до п. 8.2.2., а також пеня у розмірі 10 % річних за кожен день прострочення виконання зобовязання.

Відповідно до п. 8.2.2. Договору, у випадку прострочення сплати платежу до Лізингоодержувача застосовуються наступні санкції штрафні санкції за вимоги щодо сплати надіслані Порше Лізинг Україна: еквівалент 15 доларів США за першу вимогу, еквівалент 20 доларів США за другу вимогу, еквівалент 25 доларів США за третю вимогу (якщо Порше Лізинг Україна вирішить надіслати таку вимогу).

Через порушення Відповідачем своїх зобовязань і несплату лізингових платежів згідно виставлених і надісланих рахунків, Позивачем були нараховані штрафні санкції, зокрема:

- Нагадування щодо несплаченого платежу, рахунок №00084547 від 17.08.2012.

Сума штрафної санкції 308,47 грн.,

- Нагадування щодо несплаченого платежу, рахунок № 00088192 від 05.09.2012.

Сума штрафної санкції 358,71 грн.,

- Нагадування щодо несплаченого платежу, рахунок №00088874 від 17.09.2012.

Сума штрафної санкції 302, 69 грн.,

- Нагадування щодо несплаченого платежу, рахунок № НОМЕР_3 від 04.10.2012.

Сума штрафної санкції 403, 50 грн.,

- Нагадування щодо несплаченого платежу, рахунок №00093514 від 16.10.2012.

Сума штрафної санкції 339, 28 грн. ,

- Нагадування щодо несплаченого платежу, рахунок № НОМЕР_4 від 06.11.2012.

Сума штрафної санкції 420,11 грн.,

- Нагадування щодо несплаченого платежу, рахунок № НОМЕР_5 від 16.11.2012..

Сума штрафної санкції 311,58 грн.,

Загалом, відповідно до умов п. 8.2.2. Умов лізингу, за порушення своїх зобовязань нараховангі штрафні санкції у розмірі 2 444, 34 грн.

Відповідно до ч. 6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

В п. 8.2.1. Договору вказано у випадку прострочення сплати платежу до Лізингоодержувача застосовуються наступні штрафні санкції: пеня у розмірі 10% річних від зчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу.

Отже, Договором передбачено нарахування штрафних санкцій (пені) протягом всього строку прострочення виконання зобовязання.

Позивачем згідно умов договору та вимог закону застосовано такі штрафні санкції:

4.2.1. Часткова несплата лізингового платежу за серпень 2012 року на суму 8 515,34 грн. Дата коли грошове зобовязання мало бути виконане - 15 серпня 2012 року

Сума пені за період заборгованості 8 515,34 /365*545*10% = 1 271,47 грн.

4.2.2. Несплата лізингового платежу за вересень 2013 року на суму 11 160, 33 грн. Дата коли грошове зобовязання мало бути виконане - 15 вересня 2012 року

Сума пені за період заборгованості 11 160,33 /365*514*10% = 1 571,62 грн.

4.2.3. Несплата лізингового платежу за жовтень 2012 року на суму 11 183,65 грн. Дата коли грошове зобовязання мало бути виконане - 15 жовтня 2012 року

Сума пені за період заборгованості 11 183,65 /365*484*10%= 1 482,98 грн.

4.2.4. Несплата лізингового платежу за листопад 2012 року на суму 11 246, 75 грн. Дата коли грошове зобовязання мало бути виконане - 15 листопада 2012 року

Сума пені за період заборгованості 11 246, 75 /365*453*10% = 1 395,83 грн.

Загальна сума пені, що підлягає стягненню через невиконання Відповідачем грошових зобовязань за цим Договором складає 5 721,90 грн. (надалі за текстом - пеня).

Згідно із ч. 2. ст. 625 ЦКУ, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Загальна сума 3 % річних, що підлягає сплаті через невиконання Відповідачем грошових зобовязань за цим Договором складає 1 716.57 грн.

Згідно із ст. 806 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Таким чином, лізинговий платіж згідно із Цивільним кодексом України є нічим іншим, ніж платою за користування майном, переданим лізингодавцем лізингоотримувачу.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати:

а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу;

б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;

в) компенсацію відсотків за кредитом;

г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

Таким чином, лізингові платежі за Договором є платою за користування Об`єктом лізингу і включають в себе відповідно до п. 6.1. Умов лізингу суму, що відшкодовує частину вартості Об`єкта лізингу, проценти, комісії, а також суми покриття витрат, пов`язаних з оплатою послуг та відшкодуваннями, що підлягають виплаті у строки та на умовах, передбачених Договором (включаючи, окрім іншого, витрати на ремонт Об`єкта лізингу, реєстраційні платежі та інші витрати, передбачені або прямо пов`язані з Договором).

Відповідач не виконав вимогу щодо повернення Об`єкта лізингу, чого вимагав позивач своїм листом за вих. № 00002606 від 16.11.2012 року. Відповідач зобов`язаний був зернути Об`єкт лізингу в строк не пізніше ніж 28.11.2012 року. Об`єкт лізингу було повернуто лише 12.04.2013 року.

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Подібний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, від 24 лютого 2021 року № 285/3500/19.

Таким чином, суд вважає, що заявлених одночасно двох вимог (стягнення пені та штрафу), не підлягає задоволенню зпідстави порушення положень, закріплених ст.61Конституції України, вимога про стягнення пені в розмірі 5721,90 грн., як така, що є більш обтяжливою для відповідача у порівнянні з вимогою про стягнення штрафу у розмірі 2444,34 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню та підлягає стягненню основна сума заборгованості за договором за несплаченими лізинговими платежами у розмірі 42 106,07 грн., 3% річних у розмірі 1716,57 грн. та штраф у сумі 2444,34 грн.

У задоволенні інших вимог слід відмовити з підстав , викладених вище.

При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

V.ЩОДО СУДОВИХ ВИТРАТ

За приписами ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать: витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи; пов`язані із витребуванням доказів, проведенням огляду доказів, забезпеченням доказів ; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у задоволенні позову на позивача.

За статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати фізичних осіб, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги при розгляді судом справ про оголошення померлою фізичної особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку, або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, несуть юридичні особи, на території яких мав місце нещасний випадок внаслідок таких надзвичайних ситуацій.

За договором про надання юридичних послуг №17/2010 від 09.06.2010 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ТОВ «Юридична фарма» у п.2.1 передбачено, що за надання послуг замовник сплачує виконавцеві винагороду, сума якої визначається у відповідній додатковій угоді, яка підписується сторонами. За Додатковою угодою №68 до Договору №17/2010 від 09.06.2010 року у 2.6 передбачено, що вартість послуг виконавця, що підлягає оплаті замовником на стадії розгляду справи у суді першої інстанції складає 6 364,02 грн.

За такого, з відповідачів на користь позивач слід стягнути витрати на правову допомогу у сумі по 3 182,01 грн. з кожного.

Відповідно дост. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути судові витрати в сумі по 1240,50 грн. з кожного, та витрати на правову допомогу в сумі 4167,42 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст.12,13,76,133, 137, 141,259,263-265,268, 279, ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ТОВ «Торгівельний дім «Майнер», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та збитків задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім «Майнер», ОСОБА_1 користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» основну суму заборгованості за Договором фінансового лізингу № 00002606 від 17.01.2011 року в розмірі 42 106,07 грн., 3% річних у розмірі 1 716,57 грн. та штраф у розмірі 2 444, 34 грн., а всього 46 266,98 грн.

У задоволенні інших вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім «Майнер», ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» судові витрати в сумі по 1240,50 грн. з кожного, та витрати на правову допомогу в сумі по 3182,01 грн. з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо досуду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлений 15 лютого 2022 року.

Суддя : Черенкова Н.П.