Ухвала

Іменем України

05 липня 2022 року

м. Київ

справа № 754/3411/20

провадження № 61-5855ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Огієнко Олександри Федорівни на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області, про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області, про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області, про визначення місця проживання дитини, посилаючись на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_3 . Під час розірвання шлюбу в сторін не виникало спору стосовно того, з ким буде проживати дитина. Після розірвання шлюбу дитина проживала разом з нею, вона не чинила жодних перешкод у спілкуванні дитини з батьком. Однак ОСОБА_1 став поводити себе агресивно та погрожувати їй тим, що забере дитину на постійне проживання до себе. З народження дитина зареєстрована з нею, фактично вони проживають у квартирі, що належить її батьку. ОСОБА_1 проживає в місті Києві, але в орендованій кімнаті, зареєстрований в селі Дмитрашківка Вінницької області. Тобто у разі, якщо ОСОБА_1 забере дитину на постійне проживання до себе, він відвезе її у Вінницьку область, що ускладнить спілкування дитини з матір`ю. Син має хронічні хвороби та потребує постійної дієти, так як має лактозну непереносимість, що при неправильному харчуванні може призвести до значного погіршення здоров`я. Крім того, дитина перебуває під постійним наглядом гастроентеролога. ОСОБА_1 знає про всі проблеми зі здоров`ям дитини, про дієту та продукти, що заборонені їй для вживання, але при спілкуванні з дитиною не дотримується цих рекомендацій, що призводить до погіршення стану здоров`я дитини після відвідин батька. Враховуючи наведене, ОСОБА_2 просила визначити місце проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею.

ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області, про визначення місця проживання дитини, посилаючись на те, що він любить свого єдиного сина і має змогу забезпечити його всім необхідним. В нього нормований робочий день. З 17 лютого 2020 року він працює на посаді кухаря та своєчасно отримує заробітну плату. Він має можливість постійно слідкувати за станом здоров`я сина, його розвитком, виховувати та піклуватися про нього. Однак ОСОБА_2 чинить йому суттєві перешкоди у спілкуванні із сином та фактично позбавила його можливості бачитися з дитиною, проводити разом час та бути присутнім в його житті. Такі заборони на спілкування можуть нашкодити розвитку дитини, а в майбутньому - призвести до непорозумінь між сторонами і озлобленості сина через відсутність батька в його житті. Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 просив визначити місце проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року, первісний позов задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 . Зустрічний позов залишено без задоволення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також - дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У спірних правовідносинах найкращим інтересам дитини відповідатиме постійне проживання її разом з матір`ю, за місцем проживання якої створено всі умови для гармонійного розвитку дитини. При цьому малолітній ОСОБА_3 постійно проживав разом з матір`ю. Під час перебування справи в суді батько примусово змінив місце проживання дитини, без згоди матері, з метою віддалити дитину від матері та перешкоджав спілкуванню матері з дитиною. Зміна місця проживання дитини внаслідок певної емоційно-поведінкової моделі батька відносно матері є неадекватним та неспівмірним заходом реагування на емоційно-поведінкову модель матері, враховуючи конкретні обставини цієї справи та з огляду на інтереси дитини.

28 червня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Огієнко О. Ф. подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) і мотивована тим, що з кінця 2020 року син ОСОБА_3 проживає разом з батьком ОСОБА_1 і з 01 вересня 2021 року пішов до першого класу в Комунальному закладі «Заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів села Дмитрашівка» Піщанської селищної ради, має багато друзів серед однолітків. Тому зміна місця проживання дитини може призвести до сильного емоційного стресу, розірвання сталих зв`язків з друзями, змусить дитину повторно адаптовуватися в іншому шкільному колективі. Тобто зміна місця проживання не відповідатиме інтересам дитини. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Судами попередніх інстанцій не враховано правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17, від 30 березня 2021 року у справі № 542/1428/18.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що згідно із свідоцтвом про народження від 19 травня 2015 року, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у місті Києві, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , його батьками є сторони у справі - ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

З довідок про реєстрацію місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 13 вересня 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 і малолітній ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з витягом про державну реєстрацію прав вбачається, що ОСОБА_5 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_3 .

Малолітній ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю ( ОСОБА_2 ) за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно з актом обстеження умов проживання від 13 жовтня 2020 року № 174 спеціалістами Служби у справах дітей та сім`ї було проведено обстеження житлово-побутових умов за адресою: АДРЕСА_4 та встановлено, що у квартирі створено належні умови для проживання та виховання дитини. Дитина має окремий куточок, де є все необхідне: ліжко, шафа для одягу, стіл для навчання, книжки, іграшки, особисті речі.

З довідки Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр Дніпровського району міста Києва» від 03 лютого 2020 року вбачається, що ОСОБА_2 працює в хірургічному відділенні філії № 1 з 2009 року. За час роботи проявила себе як відповідальний працівник, сумлінно виконувала свої обов`язки, оволоділа всіма навичками роботи.

ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

З довідки Піщанського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 22 червня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 та сплачує аліменти на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На 01 червня 2020 року у ОСОБА_1 відсутня заборгованість за аліментами.

Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 30 червня 2020 року № 421 визначено участь батька ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у формі спілкування з малолітнім сином щовівторка та щоп`ятниці з 18 год. 30 хв. до 21 год. 00 хв., щосуботи з 10 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв.

Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов від 16 червня 2020 року, який складено комісією у складі в. о. сільського голови Скічко С. А., депутатів сільської ради Рашкован С. В. , Бондар Н. В. , ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1. Житло знаходиться в задовільному стані. В будинку проживає: ОСОБА_8 і ОСОБА_9 . У сім`ї створені всі належні умови для виховання, проживання та розвитку дитини.

З довідки середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 158 міста Києва вбачається, що ОСОБА_3 зарахований до 1-Б класу в цій школі.

Разом з тим згідно з довідкою, виданою Комунальним закладом «Заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів села Дмитрашківка» Піщанської селищної ради Тульчинського району Вінницької області, ОСОБА_3 зарахований до 1 класу в цьому закладі.

ОСОБА_1 звертався до Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві із заявами про те, що за адресою: АДРЕСА_5 колишня дружина не дозволяє йому бачитися з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та не виконує покладених на неї обов`язків щодо виховання сина. За вказаними заявами було проведено перевірку та відібрано пояснення в ОСОБА_2 , яка зазначила, що батьківські обов`язки вона виконує в повному обсязі.

У грудні 2020 року ОСОБА_1 без погодження із ОСОБА_2 забрав малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на постійне проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_10 в суді першої інстанції пояснив, що знайомий з ОСОБА_1 4-5 років. У 2020 році працював разом з ним. Матір дитини не бачив. ОСОБА_3 розповідав йому, що не хоче їхати додому, але не пояснював чому. Гостював у батьків ОСОБА_1 . В дитини є все необхідне.

Допитана як свідок ОСОБА_11 вказала на те, що спілкувалася з дитиною. Є педагогом, психологом. Малолітній ОСОБА_3 є вихованою дитинною. На маму не скаржився. Мати не ображала дитину та займалася ним. Хлопчик казав, що хоче побачити бабусю, але жити з батьком не бажає. Був випадок, коли за рішенням Органу опіки та піклування мала відбутися зустріч дитини з батьком, але дитина не захотіла спілкуватися з ним. Тоді ОСОБА_1 викликав поліцію. При цьому був психолог, якому дитина сказала, що не хоче до батька. Оскільки дитина була на орендованій батьком квартирі, власниця якої не любить дітей, то він боявся ту жінку і тому не хотів до батька.

Допитана як свідок ОСОБА_12 зазначила, що працює вихователем в дитячому садочку. 3 роки ОСОБА_3 відвідував садочок до грудня 2020 року. Дитина вихована та доглянута, іноді ОСОБА_3 казав, що між батьками виникають суперечки. Батько також забирав дитину з дитячого садочка по вівторках та четвергах. Одного разу батько забирав дитину з бабусею. Восени 2020 року дитина в захваті розповідала про те, що вже не буде ходити в садочок, а буде жити в селі, де йому не потрібно буде спати, тому він хоче в село. Негативно характеризував батька. У ОСОБА_3 були обмеження в харчуванні. Батько звертався про видачу йому медичних документів, однак йому було відмовлено. Дитина чекала батька, бо він дозволяв ОСОБА_3 те, на що є обмеження. ОСОБА_3 хотів у село, бо там не потрібно лягати спати, але таке бажання в дітей буває миттєвим, а не назавжди.

Допитаний як свідок ОСОБА_14 зазначив, що знає сторін у справі. Після розірвання шлюбу між дитиною і батьками існують нормальні стосунки. Дитина охайна та спокійна. Був вдома у ОСОБА_1 в селі, в нього нормальні умови для проживання.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У статті 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19-ц, на яку послався заявник в обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, зазначено, що при визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах

В постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. Найкращі інтереси дитини є предметом основного піклування батьків. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, суди попередніх інстанцій в контексті першочергового врахування саме інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, дотрималися норм матеріального права, зокрема, врахували, що батько самовільно забрав сина з дитячого садочка, та не надавав можливості зустрічатися та спілкуватися позивачці з сином, що суперечить сімейним цінностям, які полягають в повазі один до одного та як найкращому вихованні дитини, ураховуючи інтереси дитини, пояснення представників соціальних служб у судовому засіданні, які намагались здійснити заходи для поновлення стосунків між матір`ю та батьком дитини, між батьками та дитиною, а також той факт, що відповідач відмовляється від спільного відвідування та отримання психологічної допомоги з метою поновлення родинних стосунків. Доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно не прийняв до уваги та не врахував до кого із батьків дитина має більшу прихильність і не з`ясував думку самої дитини з приводу визначення місця її проживання є безпідставними, оскільки за положеннями зазначеної норми права , місце проживання дитини, яка не досягла 10 років визначається без врахуванні її думки. При цьому питання про заслуховування думки дитини було предметом оцінки апеляційного суду, який вірно дійшов до висновку, що з урахуванням встановлених судом обставин справи, ситуації, яка склалась у сім`ї та обстановці у якій перебуває дитина, вона не зможе об`єктивно, незалежно та вільно висловити свою думку.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_2 зазначила, що проживання сина разом з нею буде відповідати його інтересам, оскільки всупереч його волі ОСОБА_1 забрав малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на постійне проживання за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому це питання не було узгоджене з нею як матір`ю дитини.

Судами було встановлено, що ОСОБА_1 створював перешкоди у спілкуванні матері з дитиною, спілкування дитини з матір`ю по телефону відбувалося у присутності батька, а в багатьох випадках дитина взагалі не викликалася до телефону. Незважаючи на те, що хлопчик був зарахований у школу в місті Києві, батько забрав дитину і без згоди матері влаштував її у школу за місцем свого проживання. ОСОБА_1 у присутності дитини ображав ОСОБА_2 , а у грудні 2021 року після намагання матері поспілкуватися із сином між сторонами виник конфлікт, внаслідок якого ОСОБА_2 зазнала легких тілесних ушкоджень, що підтверджується постановою суду про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та медичним висновком. Вказані факти свідчать про те, що під час перебування справи в суді ОСОБА_1 в незаконний спосіб усунув матір від можливості виховувати дитину та з метою психологічного тиску на сина створив штучні умови для визначення його місця проживання з ним, оскільки вважав, що якщо дитина ходить у школу за його місцем проживання, то суд визначить, що дитина має залишитися з ним. Така поведінка батька відносно матері дитини свідчить про те, що він не виконує належним чином свої батьківські обов`язки, виховує сина з позиції сили та формує негативний образ матері за відсутності для цього будь яких обґрунтованих та доведених підстав, що не відповідає інтересам дитини.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року у справі № 663/724/19 вказано: місцевий суд дійшов помилкового висновку про визначення місця проживання дитини з батьком, пославшись лише на їх тривале спільне проживання та висновок органу опіки і піклування, не врахувавши при цьому, що створювані батьком протягом тривалого часу перешкоди для матері у вихованні та спілкуванні із сином руйнують його зв`язки зі своєю сім`єю, до якої належить як батько, так і матір, а отже, в даному конкретному випадку така поведінка відповідача за первісним позовом суперечить сімейним цінностям та не відповідає якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої статті 18 Конвенції про права дитини держави - учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Ухвалюючи рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Визначаючи місце проживання малолітньої дитини разом з матір`ю, суди попередніх інстанцій врахували ставлення сторін до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, стан здоров`я (наявність хронічних хвороб) та інші обставини, що мають істотне значення, зокрема: особисті якості батьків - емоційно-поведінкову модель батька, який був агресивним стосовно матері дитини, завдав їй тілесних ушкоджень у присутності дитини, а також - без погодження з нею забрав дитину на постійне проживання в інший регіон; можливість створення дитині умов для виховання і розвитку, взяли до уваги висновок органу опіки і піклування та дійшли обґрунтованого висновку, що подальше проживання сина з матір`ю відповідатиме його якнайкращим інтересам, сприятиме задоволенню його індивідуальних потреб відповідно до його віку, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної культурної належності.

З огляду на встановлені обставини такі висновки судів відповідають вищенаведеним правовим висновкам Верховного Суду, зокрема й викладеним в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, на яку послався заявник в обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, щодо необхідності першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, при визначенні місця її проживання.

Посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17, від 30 березня 2021 року у справі № 542/1428/18, про те, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Визначаючи місце проживання дітей, надавши належну оцінку усім обставинам справи, а саме, що і батьком, і матір`ю створено належні умови для виховання та розвитку дітей, суди, виходячи з найкращих інтересів дітей, встановивши, що діти вже досить тривалий час проживають разом з батьком, визначили місце їх проживання саме разом з ним. Суди на час ухвалення оскаржуваних рішень суди не встановили обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дітей з матір`ю, що фактично приведе до зміни місця проживання дітей, буде мати більш позитивний вплив на них. За таких обставин суди правильно врахували інтереси дітей, які проживають в атмосфері любові, турботи, захисту, а тому для зміни місця їхнього проживання вагомих підстави відсутні, не заслуговує на увагу, оскільки в цій справі судами встановлені обставини, які не є подібними до обставин, встановлених у справах № 712/11527/17, № 542/1428/18, а саме - судами попередніх інстанцій в цій справі встановлено, що батько дитини, не дочекавшись рішення суду про визначення місця її проживання, в порушення визначеного державним органом порядку участі батька у вихованні дитини, примусово перемістив її в інший населений пункт не з метою покращення житлових чи соціальних умов дитини, а з єдиною метою позбавити матір можливості повноцінно брати участь у вихованні дитини, при цьому змінив місце, раніше обране для навчання дитини, на власний розсуд змінив звичне оточення дитини, яке повністю відповідало її інтересам, тобто діяв не в інтересах дитини, а у своїх власних інтересах. Натомість у справах № 712/11527/17, № 542/1428/18 судами не було встановлено подібних обставин недобросовісної поведінки батька.

Доводи касаційної скарги не свідчать про застосування в оскаржуваних судових рішеннях судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду, та зводяться до незгоди заявника з установленими судами обставинами і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Огієнко О. Ф. про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Огієнко Олександри Федорівни на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області, про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області, про визначення місця проживання дитини.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко