Провадження № 22-ц/802/689/22 Категорія: 79 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Ганжі М.І.,

позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

представника відповідача Карпіва О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 травня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до відповідача про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Вказує, що 05.02.2018 року була прийнята на роботу в ПАТ «Укрсиббанк» на посаду фахівця з обслуговування клієнтів відділення № 900 тимчасово, 03.05.2019 року її було переведено тимчасово на посаду старшого фахівця із обслуговування клієнтів відділення № 497, 04.04.2020 року переведено на постійну посаду старшого фахівця із обслуговування клієнтів відділення № 497 ( місто Луцьк), про що видано наказ № 93-ВК від 27.03.2020 року.

18.10.2021 року її було звільнено з займаної посади на підставі п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України - «з винних дій працівника, що дають підстави для втрати довіри», про що видано наказ за 3 305-ВК від 12.10.2021 року.

Вважає звільнення незаконним, оскільки на час прийняття наказу 12.10.2021 року та на час звільнення 18.10.2021 року вона перебувала на лікарняному, про що проінформувала керівництво.

Крім того, вважає, що відповідачем було пропущено строк накладення дисциплінарного стягнення у виді звільнення визначеного ст. 148 КЗпП України, оскільки порушення, що слугувало для втрати довіри відбулось в листопаді 2020 року, а притягнуто її до відповідальності в жовтні 2021 року.

Вказує, що незаконним звільненням їй було заподіяно моральну шкоду, яка виразилась душевних переживаннях і стражданнях. Розмір якої нею оцінено в сумі 30 000 гривень.

Враховуючи наведене, просить суд визнати протиправним та скасувати наказ № 305-ВК від 12.10.2021 року про звільнення з посади старшого фахівця з обслуговування клієнтів відділення № 497 АТ «Укрсиббанк» з 18.10.2021 року «З винних дій працівника, що дають підстави для втрати довіри» за п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України, поновити на посаді з 18.10.2021 року, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду, які вона оцінює в розмірі 30000 гривень.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 травня 2022 року позов задоволено частково.

Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади старшого фахівця з обслуговування клієнтів відділення № 497 АТ «Укрсиббанк» на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України з 18 жовтня 2021 року на 28 жовтня 2021 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким її позов задовольнити повністю.

В письмовому відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що видаючи наказ про звільнення ОСОБА_1 з роботи у зв`язку з вчиненням нею винних дій, які дають підстави для втрати довіри до неї як працівника, що безпосередньо обслуговує грошові цінності (на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України), АТ «Укрсиббанк» діяло відповідно до вимог трудового законодавства. Змінюючи дату звільнення, суд виходив із того, що наказ про припинення з ОСОБА_1 трудових відносин з 18.10.2021 року було видано в період її тимчасової непрацездатності, що не може свідчити про законність наказу про звільнення. Разом із тим, сам факт звільнення ОСОБА_1 під час лікарняного не є достатньою підставою для її поновлення на роботі, оскільки у такому випадку потрібно змінити дату звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності тобто з 28 жовтня 2022 року.

Такі висновки суду є правильними і ґрунтуються на встановлених судом обставинах справи та нормах матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 05.02.2018 року працювала в ПАТ «Укрсиббанк», з 04.04.2020 року її переведено на посаду старшого фахівця із обслуговування клієнтів відділення № 497 ( місто Луцьк) відповідно до наказу № 93-ВК від 27.03.2020 року. Дана обставина підтверджується копією трудової книжки.

Відповідно до договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 03 травня 2019 року позивач є матеріально відповідальною особою.

Посадові обов`язки, права та відповідальність старшого фахівця з обслуговування клієнтів відділення № 497, яку займала ОСОБА_1 , визначені посадовою інструкцією старшого фахівця з обслуговування клієнтів відділення № 497 Волинського регіонального управління Західного регіонального департаменту РБ АТ «Укрсиббанк», з якою ОСОБА_3 ознайомлена 24.04.2019 року.

Відповідно до посадової інструкції старшого фахівця з обслуговування клієнтів відділення, до посадових обов`язків ОСОБА_1 входило здійснення операційно-касової діяльності відділення в розрізі операцій, забезпечення своєчасної і якісної обробки коштів у національній та іноземній валюті, формування і зведення меморіальних і касових документів для відділення, здійснення продажів, залучення нових клієнтів, забезпечення якості обслуговування, проведення фінансового моніторингу операцій клієнтів.

Відповідно до службової записки начальника Волинського регіонального управління ЗРД РБ АТ «Укрсиббанк» Лебедки О.М. від 01 жовтня 2021 року, встановлено, що 27.11.2020 року близько 12 год в касу ТТ№497 до ст. фахівця з ОК ОСОБА_1 звернувся клієнт ОСОБА_4 і надав для обміну 2000 швейцарських франків, банкнотами номіналом по 1000 кожна для обміну на гривні. В порушення розділу 5 Керівництва 2.1. «Валютно-обмінні операції», ОСОБА_1 не отримала паспорт клієнта, а лише з його слів, в порушення п.3.1. Керівництва 2.1. «Валютно-обмінні операції», ОСОБА_1 некоректно внесла в базу САП паспортні дані клієнта НОМЕР_1 , а номер бізнес партнера знайшла по його ІН коду, не провівши відповідним чином ідентифікацію та провела операцію з клієнтом, в якого була прострочена ідентифікація. В порушення п.5.3.14 Порядку дій при купівлі інвалюти у фізичних осіб Керівництва 2.1. «Валютно-обмінні операції» ОСОБА_1 було порушено черговість проведення операцій, клієнту не видана вся сума гривнями, а частково доларами, частково гривнею, при цьому, операція купівлі швейцарських франків проведено в SAP після продажу доларів США. В порушення п.3.1 Керівництва 2.1. «Валютно-обмінні операції» провела операції з продажу доларів США на третіх осіб, які обслуговувались на відділенні раніше. Вказані дії ОСОБА_1 призвели до збитків банку у вигляді недоотриманого прибутку, несуть репутаційні ризики та ризики застосування фінансових санкцій до банку з боку регулятора та інших органів. Дані обставини та факти вказують на наявність конфлікту інтересів, внутрішнього шахрайства та порушення низки нормативних документів банку з боку старшого фахівця з ОК ТТ 497 ОСОБА_1 .

Наказом № 305-ВК від 12.10.2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади старшого фахівця з обслуговування клієнтів відділення № 497 АТ «Укрсиббанк» 18.10.2021 року з винних дій працівника, що дають підстави для втрати довір`я на підставі п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України. Підставою для видачі наказу про звільнення слугувала службова записка начальника Волинського регіонального управління ЗРД РБ АТ «Укрсиббанк» Лебедки О.М. від 01 жовтня 2021 року.

Пояснювальною запискою від 08.09.2021 року ОСОБА_1 підтвердила проведення банківських операцій не перевіривши наявність паспорта і не провівши ідентифікацію клієнта, тобто проведення банківської операції з порушенням нормативних документів банку та в порушення посадової інструкції.

За заявою АТ "Укрсиббанк" від 22 жовтня 2021 року за фактом вчинення 27.11.2020 року старшим фахівцем з обслуговування клієнтів банку кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 ч.3 КК України, 02.11.2021 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється законність звільнення, обов`язок доведення правомірності звільнення працівника покладається на роботодавця. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2018 року у справі №273/212/16-ц.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

У частині першій статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. За змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Згідно із статтею 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до пункту 2 частини першої, третьої статті 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, - також вимог статті 43 цього Кодексу.

У частині першій статті 43 КЗпП України визначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Звільнення з підстав втрати довір`я (пункт 3 статті 41 КЗпП України) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом тощо) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір`я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов`язані з їх роботою.

Для розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України потрібна наявність таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом тощо), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я.

Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей, колегія суддів доходить до висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання, чи відноситься позивач до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суду в кожному конкретному випадку необхідно з`ясувати: чи становить виконання операцій, що пов`язані з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року в справі № 585/2261/19 (провадження № 61-3959св21) зроблено висновок, що: «за змістом указаної норми матеріальними цінностями є цінності, що прийняті на зберігання, зберігаються на складі, відпускаються зі складу, з торгового залу, іншого сховища. Безпосереднім обслуговуванням грошових і товарних цінностей є їх прийняття, зберігання, транспортування, розподіл тощо. Особи, які безпосередньо обслуговують грошові і товарні цінності, це переважно особи, які займаються прийманням, зберіганням, транспортуванням і розподілом матеріальних цінностей, наприклад, продавці, касири, завідувачі базами тощо. Під термінами «зберігання», «обслуговування» і «розподіл цінностей» слід розуміти широке коло операцій по експедиції чи по відпусканню цінностей, іноді зовсім не пов`язаних з безпосереднім їх обслуговуванням. За загальними правилом такі працівники в разі нестачі матеріальних цінностей несуть повну матеріальну відповідальність на підставі письмових договорів чи спеціальних законів. Для вирішення питання про те, чи відноситься працівник до осіб, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні чи культурні цінності, необхідно докладно ознайомитися з колом його обов`язків, що визначаються відповідними посадовими інструкціями та положеннями. В кожному конкретному випадку необхідно з`ясувати, чи становить виконання операцій, що пов`язані з обслуговуванням цінностей, основний зміст їх трудових обов`язків, чи носить виконання ними вказаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Обов`язок з обслуговування цінностей може бути передбачений нормативними актами, посадовими інструкціями тощо».

Апеляційний суд зауважує, що звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе лише стосовно спеціально визначеного кола працівників - працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності.

У справі, що переглядається, судом встановлено, що ОСОБА_1 на момент звільнення перебувала на посаді старшого фахівця із обслуговування клієнтів відділення № 497 ( місто Луцьк), про що видано наказ № 93-ВК від 27.03.2020 року.

Відповідно до договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 03 травня 2019 року позивач є матеріально відповідальною особою.

Відповідно до посадової інструкції старшого фахівця з обслуговування клієнтів відділення, до посадових обов`язків ОСОБА_1 входило здійснення операційно-касової діяльності відділення в розрізі операцій, забезпечення своєчасної і якісної обробки коштів у національній та іноземній валюті, формування і зведення меморіальних і касових документів для відділення, здійснення продажів, залучення нових клієнтів, забезпечення якості обслуговування, проведення фінансового моніторингу операцій клієнтів.

Винні дії позивача під час виконання посадових обов`язків встановлені службовою запискою начальника Волинського регіонального управління ЗРД РБ АТ «Укрсиббанк» Лебедки О.М. від 01 жовтня 2021 року.

Зокрема встановлено, що 27.11.2020 року близько 12 год в касу ТТ№497 до ст. фахівця з ОК ОСОБА_1 звернувся клієнт ОСОБА_4 і надав для обміну 2000 швейцарських франків, банкнотами номіналом по 1000 кожна для обміну на гривні. В порушення розділу 5 Керівництва 2.1. «Валютно-обмінні операції», ОСОБА_1 не отримала паспорт клієнта, а лише з його слів, в порушення п.3.1. Керівництва 2.1. «Валютно-обмінні операції», ОСОБА_1 некоректно внесла в базу САП паспортні дані клієнта НОМЕР_1 , а номер бізнес партнера знайшла по його ІН коду, не провівши відповідним чином ідентифікацію та провела операцію з клієнтом, в якого була прострочена ідентифікація. В порушення п.5.3.14 Порядку дій при купівлі інвалюти у фізичних осіб Керівництва 2.1. «Валютно-обмінні операції» ОСОБА_1 було порушено черговість проведення операцій, клієнту не видана вся сума гривнями, а частково доларами, частково гривнею, при цьому, операція купівлі швейцарських франків проведено в SAP після продажу доларів США. В порушення п.3.1 Керівництва 2.1. «Валютно-обмінні операції» провела операції з продажу доларів США на третіх осіб, які обслуговувались на відділенні раніше. Вказані дії ОСОБА_1 призвели до збитків банку у вигляді недоотриманого прибутку, несуть репутаційні ризики та ризики застосування фінансових санкцій до банку з боку регулятора та інших органів. Дані обставини та факти вказують на наявність конфлікту інтересів, внутрішнього шахрайства та порушення низки нормативних документів банку з боку старшого фахівця з ОК ТТ 497 ОСОБА_1 .

У своїх поясненнях ОСОБА_1 підтвердила проведення банківських операцій не перевіривши наявність паспорта і не провівши ідентифікацію клієнта, тобто проведення банківської операції з порушенням нормативних документів банку та в порушення посадової інструкції.

За заявою АТ "Укрсиббанк" від 22 жовтня 2021 року за фактом вчинення 27.11.2020 року старшим фахівцем з обслуговування клієнтів банку кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 ч.3 КК України, 02.11.2021 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що видаючи наказ про звільнення ОСОБА_1 з роботи у зв`язку з учиненням нею винних дій, які дають підстави для втрати довір`я до неї як працівника, що безпосередньо обслуговує грошові цінності (на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України), АТ « Укрсиббанк» діяло відповідно до вимог трудового законодавства.

ОСОБА_1 не заперечувала та не спростовувала факту внесення до автоматизованої системи банку "SAP for banking" недостовірної інформації про проведену нею операцію, а відповідно порушення пунктів Керівництва, що затверджені наказом АТ "Укрсиббанк" П- OPS-2020-143 від 18.09.2020 р. Твердження апелянта, що оскільки фактично шкоду її діями заподіяно не було, а відтак відсутні підстави для звільнення, є безпідставними, оскільки п. 2. ч. 1 ст. 41 КЗпП України, за якою звільнена позивач, не передбачено такої обов`язкової умови , як заподіяння шкоди.

За частиною третьою статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Згідно з листком непрацездатності у період з 06.10.2021 року до 13.10.2021 року, та з 18.10 2021 року по 27.10.2021 року ОСОБА_1 була тимчасово непрацездатною.

Наказ про звільнення позивача видано 12 жовтня 2021 року, тобто у період, коли позивач була непрацездатною, з зазначеннями дати звільнення з 18 жовтня 2021 року (також в період непрацездатності). 18 жовтня 2021 року позивач була тимчасово непрацездатною.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, встановивши порушення прав позивачки, а саме звільнення її в період перебування на лікарняному, дійшов правильного висновку про усунення таких порушень шляхом зміни дати звільнення з 18 жовтня 2021 року на 28 жовтня 2021 року, тобто визначення дати припинення трудових відносин у перший день після закінчення періоду непрацездатності за наявності підстав для звільнення. Зміна дати звільнення не є виходом за межі позовних вимог, як про це стверджує апелянт, а є приведення судом звільнення у відповідність до вимог Закону з врахуванням гарантій звільненого працівника.

Разом з тим, як встановлено з довідки про нарахування доходу ОСОБА_1 за період тимчасової непрацездатності з 18 по 27 жовтня 2021 року отримала допомогу по тимчасовій втраті працездатності по лікарняному листку.

Безпідставними є твердження позивача про незаконність звільнення у зв`язку з пропуском відповідачем строку накладення дисциплінарного стягнення у виді звільнення визначеного ст. 148 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано такі заходи стягнення як догана або звільнення.

Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

При розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктами 2 і 3 ст.41 КЗпП, судам необхідно враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги статей 148, 149 КзпП про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 7681, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є покликання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.

Доводи апеляційної скарги є власним тлумаченням встановлених обставин справи, були предметом дослідження суду першої інстанції і їм суд в сукупності з іншими доказами по справі дав правильну юридичну оцінку.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Керуючись статтями 367-369, 375, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: