Житомирський апеляційний суд
Справа №296/4858/21 Головуючий у 1-й інст. Петровська М. В.
Категорія 55 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Франчука В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 296/4858/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання договору недійсним, за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 08 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Петровської М.В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 у справі №240/9214/19 зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області затвердити проект землеустрою з відведення земельної ділянки, площею 14,1000 га, кадастровий номер :01:001:0392, яка призначена для ведення фермерського господарства та розташована на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області, а також надати йому в оренду вказану земельну ділянку, строком на 7 років. Зазначене рішення набрало законної сили 29 січня 2020 року.

Окрім того, рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 4 грудня 2018 у справі №240/5126/18, яке набрало законної сили 27 березня 2019 року, зобов`язано відповідача затвердити проект землеустрою з відведення йому в оренду земельної ділянки, площею 56,1807 га, призначеної для ведення фермерського господарства, яка розташована на території Старосолотвинської сільської ради Бердичівського району Житомирської області.

Вказані рішення тривалий час не виконувалися відповідачем.

Позивач також зазначає, що 3 березня 2021 року уклав з відповідачем договір про примирення та врегулювання правовідносин згідно із судовими рішеннями Житомирського окружного адміністративного суду у справах №240/5126/18, №240/9214/18.

На думку ОСОБА_1 , цей договір є недійсним, оскільки укладений під впливом обману, адже відповідач взяв на себе обов`язок вчинити дії щодо виконання рішення суду, проте не виконав зобов`язання.

Також звертає увагу на те, що за змістом даної угоди він повинен вважати судові рішення виконаними та не пред`являти жодних претензій й майнових вимог до відповідача у зв`язку з невиконанням цих рішень. Тобто, спірний договір обмежує його у праві мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір про примирення та врегулювання правовідносин згідно із судовими рішеннями Житомирського окружного адміністративного суду у справах №240/5126/18, №240/9214/18, укладений між ним та відповідачем 3 березня 2021 року.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 8 листопада 2021 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір про примирення та врегулювання правовідносин згідно із судовими рішеннями Житомирського окружного адміністративного суду у справах №240/5126/18, №240/9214/18, укладений між сторонами 3 березня 2021 року.

Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн.

В апеляційній скарзі Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд безпідставно зазначив про зловживання процесуальними правами представником Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області.

Окрім того, суд безпідставно відмовив у залученні до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_2 , яка діяла від імені відповідача під час укладення спірної угоди.

Звертає увагу на ту обставину, що у рішенні містяться два взаємовиключні висновки: про безпідставність позову та про задоволення позовних вимог. При цьому, суд самостійно змінив підставу позову, що не узгоджується з вимогами законодавства.

Вважає помилковим посилання суду на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №917/1739/17, оскільки у цій постанові дійсно зазначено про можливість суду самостійно застосувати закон, який регулює спірні правовідносини, у разі невірного посилання на норми права у позові. Однак, це не означає, що суд вправі не брати до уваги обгрунтування позову та самостійно визначати правову підставу заявлених позовних вимог.

Спірний договір укладений відповідно до вимог законодавства, з метою врегулювання правовідносин, пов`язаних з виконанням вказаних судових рішень.

Таким чином, суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що спірний договір фактично встановлює порядок виконання рішень суду та встановлює пов`язані з цим права й обов`язки сторін, що не відповідає вимогам законодавства. Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову.

В судовому засіданні позивач та його представник не визнали доводи викладені в апеляційній скарзі.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 у справі №240/9214/19 зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області затвердити проект землеустрою з відведення земельної ділянки, площею 14,1000 га, кадастровий номер :01:001:0392, яка призначена для ведення фермерського господарства та розташована на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області, а також надати ОСОБА_1 в оренду вказану земельну ділянку, строком на 7 років.

Також рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 4 грудня 2018 у справі №240/5126/18 зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області затвердити проект землеустрою з відведення ОСОБА_1 в оренду земельної ділянки, площею 56,1807 га, призначеної для ведення фермерського господарства, яка розташована на території Старосолотвинської сільської ради Бердичівського району Житомирської області.

Матеріали справи свідчать, що 3 березня 2021 року між ОСОБА_1 та Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області укладено нотаріально посвідчений договір про примирення та врегулювання правовідносин згідно із судовими рішеннями Житомирського окружного адміністративного суду у справах №240/5126/18, №240/9214/18.

У пункті 1 даного договору вказано, що ОСОБА_1 зазначає про виконання Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області рішень у цивільних справах №240/5126/18 та №240/9214/18 у відповідності до вимог чинного законодавства.

Пунктом 2 спірного договору також передбачено, що ОСОБА_1 зобов`язується не пред`являти до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області жодних претензій з приводу питань, які є, та/або були предметом судового спору у цивільних справах №240/5126/18 та №240/9214/18, у тому силі в порядку статей 382,383 КАС України.

Позивач також відмовляється від нарахувань та виплат матеріальних та/або моральних компенсацій, штрафних санкцій, виплат за час затримки виконання рішення суду, судових витрат та інших виплат, що пов`язані та/або можуть бути пов`язані з предметом спору у вказаних справах ( пункт 3 договору).

У пункті 4 договору зазначено, що сторони заявляють, що з моменту підписання даного договору не будуть пред`являти одна до іншої жодних претензій з приводу питань, які є та/або були предметом судових спорів у справах №240/5126/18 та №240/9214/18.

Окрім того, пунктами 6 та 8 спірного договору передбачено, що ця угода є підставою для закриття провадження у судових спорах, виконавчих провадженнях тощо, які були/будуть порушені і предмет яких стосується питань, визначених вказаним договором.

З моменту підписання даного договору зазначені рішення суду вважаються виконаними у добровільному порядку.

Обгрунтовуючи позовні вимоги щодо недійсності вказаного договору, ОСОБА_1 посилався на норми статей 27, 215,230 ЦК України, та вважав, що спірний договір є таким, що не відповідає вимогам закону, укладений внаслідок обману, з метою невиконання рішень суду та порушує його право на реальне виконання цих судових актів.

При вирішенні спору суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для визнання цього договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України, оскільки матеріали справи не містять доказів вчинення даного правочину під впливом обману. Однак, спірний договір є недійсним в силу вимог частин 1 та 5 статті 203 ЦК України, адже він не спрямований на реальне настання наслідків та його зміст не відповідає приписам ЦК України, Закону України «Про судоустрій і статус суддів», « Про виконавче провадження», КАС України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Так, відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, цивільне законодавство та судова практика містить усталений поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом ( частина 3 статі 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом ( оспорюваний правочин), породжує правові наслідки ( набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним.

Натомість нікчемний правочин є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання якого недійсним не вимагається рішення суду ( частина 2 статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не породжує ( змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

У частині 1 статті 27 ЦК України зазначено, що правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки, є нікчемним.

Зміст спірного договору свідчить про те, що позивач зобов`язувався не пред`являти до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області жодних претензій з приводу питань, які були предметом судового спору у вказаних цивільних справах ( у тому числі й в порядку статей 382,383 КАС України) та відмовляється від будь-яких нарахувань й виплат, що пов`язані з предметом спору у цих справах, а також нарахувань за час затримки виконання вказаних рішень суду.

Отже, у даному випадку цим правочином обмежується можливість позивача мати передбачені законом права ( а не заборонені, як про це зазначено у частині 1 статті 27 ЦК України), що вказує на ту обставину, що укладений між сторонами договір є оспорюваним, а не нікчемним.

Як встановлено судом першої інстанції зі змісту постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2021 у справі № 240/5126/18, відповідач посилався на оспорюваний договір як підтвердження факту належного виконання рішення суду у цій справі в межах вирішення судом правомірності накладення штрафу за повторне невиконання рішення суду.

Таким чином, звернувшись до суду з вимогою про визнання вказаного договору недійсним, позивачем обрано належний спосіб захисту.

Частиною 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При вирішенні даного спору суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що спірний договір фактично встановлює порядок виконання рішень суду та пов`язані із їх виконанням права й обов`язки сторін.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом (частина 3 статті 13 вказаного Закону).

Відповідно до частини 4 цієї норми невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Згідно з частиною 1 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Частиною 1 статті 383 КАС України також передбачено, що особа - позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Окрім того, Законом України «Про виконавче провадження» регламентовано порядок виконання судових рішень та врегульовано питання закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив про те, що положення спірного договору не відповідають вимогам зазначених нормативно-правових актів, оскільки у цьому договорі зазначено про виконання рішень суду; містяться обмеження передбаченого чинним законодавством України права позивача на захист порушеного права в частині нарахувань та виплат матеріальних та/або моральних компенсацій, штрафних санкцій, виплат за час затримки виконання рішення суду, судових витрат та інших виплат, пов`язаних з неналежним виконанням рішень суду; зазначено про наявність підстав для закриття виконавчих проваджень.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач посилався на ту обставину, що суд самостійно визначив підставу позову.

Однак, згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та при вирішенні справи застосовує ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, якою нормою матеріального права потрібно керуватися для вирішення спору. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18 (провадження № 61- 19252св19).

У пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 ( провадження №12-161гс19) вказано, що « саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Таким чином, у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 8 листопада 2021 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: