ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4140/22 Справа № 182/8203/21 Суддя у 1-й інстанції - Багрова А.Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2022 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/8203/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ніка Профі-Н»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2022 року, яке ухвалено суддею Багровою А.Г. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 14 лютого 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніка Профі-Н» (надалі ТОВ «Ніка Профі-Н») про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати та компенсації за затримку розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що 09.07.2018 року по 17.09.2021 року ОСОБА_1 працював охоронником у ТОВ „Ніка Профі-Н.

Останній раз йому виплачували заробітну плату 28.12.2020 року у розмірі 6349,04 грн.

З того часу і до дня звільнення, відповідач заробітну плату не виплачував.

Орієнтовний розрахунок заборгованості по виплаті заробітної плати на день звільнення складає 52002,84 грн.

Оскільки, відповідач не виплатив йому заборгованість із заробітної плати у день звільнення, то, відповідно до ст. 117 КЗпП України, з відповідача слід стягнути також компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 12080,74 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд: стягнути на свою користь заборгованість по заробітній платі за період з 28.12.2020 року по 17.09.2021 року в розмірі 52002,84 грн., середній заробіток за період затримки розрахунку з 17.09.2021 року в сумі 12080,74 грн., а всього 64083,58 грн. (а.с.1-3).

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального права. Зокрема, зазначає, що відповідачем ТОВ „Ніка Профі-Н не надано суду доказів виплати йому заробітної плати, а тому висновки суду щодо недоведення позовних вимог є необгрунтованими. Наполягає на тому, що останній раз заробітна плата виплачувалася йому 28.12.2020 року, що підтверджено випискою по рахунку АТ КБ «ПРИВАТБАНК», а згідно відомостей, які відповідач подав до ПФУ, розмір щомісячної заробітної плати за період з січні по червень 2021 року становив 6 070,37 грн.

Крім того, позивачем надано суду апеляційної інстанції Акт позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства у сфері праці на ТОВ „Ніка Профі-Н №78/4.3-1419 від 08 грудня 2021 року, яким встановлено порушення строків виплати заробітної плати ОСОБА_1 за період з 01.11.2020 року по 17.09.2021 року, у розмірі 72 840,52 грн., із яких у листопаді 2021 року сплачено 28 385,58 грн., але підтверджуючих документів про сплату не надано.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 09.07.2018 року ОСОБА_1 прийнятий на посаду охоронника у ТОВ „Ніка Профі-Н (а.с. 4,10).

17.09.2021 року ОСОБА_1 звільнений за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України (а. с. 4,10).

Позивачем надано копію індивідуальних відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування про суми, що враховані для пенсії та страхового стажу (а.с.7-9) та роздруківку про рух коштів з сайту АТ КБ „ПриватБанк (а.с.11).

Дослідивши наявні матеріали справи, суд першої інстацнії дійшов висновку, що надані суду відомості не можуть бути використані у якості належного доказу, оскільки не мають даних, які б давали суду можливість встановити розмір заборгованості по заробітній платі, її період, розмір заборгованості за невикористану відпустку, а також не мають визначених необхідних сум для розрахунку середнього заробітку, у зв`язку з чим відмовив у задоовленні позовних вимог.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, з огляду на наступне.

У відповідності до положень ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За змістом ст.ст. 94, 97 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати встановлюється за погодженням сторін, у відповідності до форм і систем оплати праці, норм праці, а також з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством.

Згідно зі ст. 1 Конвенції "Про захист заробітної плати" №95, ухваленої Генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013у справі №1-13/2013 зазначено, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Разом з тим, за змістом положень статей 115,116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.08.2020 року у справі №266/6853/18 (провадження №61-9549св19), який не враховано судом першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ТОВ „Ніка Профі-Н, отримавши позовну заяву ОСОБА_1 20 грудня 2021 року (а.с. 28), жодних заперечень проти заявлених позовних вимог не висунуло та не надало доказів щодо виплати ОСОБА_1 заробітної плати у спірний період, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку, що заробітна плата останньому у спірний період (з 28 грудня 2020 року по 17 вересня 2021 року) не виплачувалася.

Зазначений висновок узгоджується із наданими до суду апеляційної інстанції новими доказами, а саме Актом Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Державної служби України з питань праці щодо позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства у сфері праці на ТОВ „Ніка Профі-Н №78/4.3-1419 від 08 грудня 2021 року, яким встановлено порушення строків виплати заробітної плати ОСОБА_1 за період з 01.11.2020 року по 17.09.2021 року, а саме не виплачені кошти у розмірі 72 840,52 грн., із яких у листопаді 2021 року сплачено 28 385,58 грн., але підтверджуючих документів про сплату не надано.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 не був залучений до проведеного Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області Державної служби України з питань праці позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства у сфері праці на ТОВ „Ніка Профі-Н та Акт №78/4.3-1419 від 08 грудня 2021 року йому не було вручено, у зв`язку з чим останній з незалежних від нього обставин не міг подати такий доказ до суду першої інстанції, оскільки довідався про нього лише у червні 2021 року.

Зазначеним Актом №78/4.3-1419 від 08 грудня 2021 року, який надано суду стороною позивача та який прийнято, як належний та допустимий доказ, встановлено наступне: за січень 2021 року сума заробітної плати ОСОБА_1 до виплати складала 7,245,00 грн., однак кошти не виплачено; за лютий 2021 року сума заробітної плати ОСОБА_1 до виплати складала 11 537,22 грн., однак кошти не виплачено; за березень 2021 року сума заробітної плати ОСОБА_1 до виплати складала 7 301,00 грн., однак кошти не виплачено; за квітень 2021 року сума заробітної плати ОСОБА_1 до виплати складала 5 289,14 грн., однак кошти не виплачено; за травень 2021 року сума заробітної плати ОСОБА_1 до виплати складала 5 289,14 грн., однак кошти не виплачено; за червень 2021 року сума заробітної плати ОСОБА_1 до виплати складала 5 289,14 грн., однак кошти не виплачено; за липень 2021 року сума заробітної плати ОСОБА_1 до виплати складала 5 121,34 грн., однак кошти не виплачено; за серпень 2021 року сума заробітної плати ОСОБА_1 до виплати складала 4 927,32 грн., однак кошти не виплачено; за вересень 2021 року сума заробітної плати ОСОБА_1 до виплати складала 3 935,58 грн., однак кошти не виплачено. Всього у зазначений період позивачеві ОСОБА_1 нараховано, але не виплачено, заробітну плату у розмірі 72 840,32 грн.

Разом з тим, згідно Додатку 2.4. до Акту №78/4.3-1419 від 08 грудня 2021 року, у листопаді 2021 року ОСОБА_1 сплачено частину коштів у сумі 28 385,58 грн. (без підтверджуючих документів про сплату коштів), й останній, надавши даний Акт у якості доказу по справі, не зазачив свою незгоду із висновками комісії, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку, що заборгованість ТОВ «Ніка Профі-Н» із виплати заробітної плати позивачеві ОСОБА_1 становить 44 454,74 грн. (72 840,32 грн. 28 385,58 грн.), й ця сума підлягає стягоненню на користь останнього у судовому порядку.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Отже, матеріалами справи підтверджено що ТОВ «Ніка Профі-Н» не провело виплату позивачеві ОСОБА_1 належних при звільненні сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як встановлено судом, станом на день звільнення позивача із займаної посади 17 вересня 2021 року, відповідач не провів виплату позивачеві всіх належних сум, а саме не виплатив заборгованість по заробітній платі у розмірі 44 454,74 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, який не проведено станом на день ухвалення рішення суду.

При цьому, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Пунктом 5 розділу ІV Порядку встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Середньоденна заробітна плата позивача за два місяці, що передували звільненню, складала 233,70 грн., (за липень 2021 року сума заробітної плати ОСОБА_1 до виплати складала 5 121,34 грн. + за серпень 2021 року сума заробітної плати ОСОБА_1 до виплати складала 4 927,32 грн. = 10 048,66 грн.; 10 048,66 грн. : 43 робочі дні = 233,70 грн.).

За період з 17 вересня 2021 року по 06 липня 2022 року кількість робочих днів, згідно з щорічним розрахунком норм тривалості робочого часу, становить 199 робочих дні, тобто середній заробіток за цей час становить 46 506,30 грн.

Разом з тим, метою покладення на роботодавця відповідальності, визначеної у статті 117 КЗпП України, у разі невиконання обов`язку провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

При цьому, у статті 13 ЦПК України визначено, щуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Оскільки, позивач ОСОБА_1 ставить перед судом питаня про стягнення середнього заробітку за час затрики розрахунку при звільненні за період з 17 вересня 2021 року до розгляду його справи по суті, однак, просить стягнути грошові кошти у розмірі 12 080,74 грн., колегія суддів дійшла висновку щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні позивача ОСОБА_1 та визначення цього розміру в межах заявлених позовних вимог, що є справедливим та відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки, позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», колегія суддів стягує судовий збір за розгляд спарви судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції, у загальному розмірі 2 270,00 грн. (908,00 грн. + 1 362,00 грн.), з відповідача ТОВ «Ніка Профі-Н» на користь держави.

Керуючись ст. ст.. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2022 року -скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніка Профі-Н» про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати та компенсації за затримку розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніка Профі-Н» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 44 454 (сорок чотири тисячі чотириста п`ятдесят чотири) гривні 74 (сімдесят чотири) копійки та середній заробіток за затримку виплати заробітної плати при звільненні, за період з 17 вересня 2021 року по 06 липня 2022 року, у розмірі 12 080 (дванадцять тисяч вісімдесят) гривень 74 (сімдесят чотири) копійки, а всього 56 535 (п`ятдесят шість тисяч п`ятсот тридцять п`ять) гривень 48 (сорок вісім) копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніка Профі-Н» на користь держави судові витрати у справі у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень 00 (нуль) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 06 липня 2022 року.

Головуючий:

Судді: