Справа № 344/9752/21
Провадження № 2/344/556/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Пастернак І.А.

секретаря Костишин О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, стягнення судових витрат,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, стягнення судових витрат, мотивуючи тим, що з 18.07.2001 року перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 . Від спільного проживання народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Сумісне життя з відповідачкою не склалось, рішенням Калуського міськрайонного суду від 20.10.2020 року шлюб розірвано. У період шлюбу з 04.01.2006 року між ТзОВ «БК» «Станіславінвестбуд» та колишньою дружиною ОСОБА_2 був укладений договір № 04/01/06/д/6 на пайову участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1 . Фінансували будівництво і після його завершення, 02.12.2011 року на ім`я відповідачки було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, квартиру АДРЕСА_2 . Ринкова вартість вказаної квартири на даний час становить 598 500,00 гривень, що підтверджується висновком про вартість об`єкта оцінки від 28.05.2021 р. Придбана квартира спільною сумісною власністю у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Просить позов задоволити.

18.08.2021 року відповідачка подала відзив на позовну заяву про поділ майна, відповідно до якого повідомила, що відсутні підстави для задоволення позову(а.с.35,36).

07.12.2021 року представник відповідача подав пояснення по справі відповідно до яких повідомив, що позивач будь-яких коштів на купівлю чи ремонт квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_1 не давав. А всі зароблені кошти витрачав на особисті потреби, що і стало причиною розлучення, як і те, що позивач неодноразово застосовував до неї фізичне насилля, свідками чого ставали їхні діти та сусіди. Кошти на купівлю вказаної квартири надала мама відповідачки - ОСОБА_5 , яка у свою чергу отримала їх від продажу своєї частки 44/100 будинку АДРЕСА_4 , що свідчить про те, що спірна квартира не може бути спільною сумісною власністю подружжя. Дані обставини можуть підтвердити свідки, а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Крім того, на утриманні відповідачки перебувають двоє дітей: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ); ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), батьком яких являється ОСОБА_1 .. Саме ОСОБА_2 самостійно несе усі витрати по утриманню дітей, оскільки старша донька навчається на стаціонарній формі навчання (витрати на оплату навчання, на проживання у м. Львів, інші супутні витрати), а молодший син є неповнолітнім, що вони можуть підтвердити. Підставою для винесення судового рішення про зменшення частки майна є обставини, що мають істотне значення, особливо якщо один з подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

При цьому частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена при проживанні з нею, ним дітей, а також непрацездатних повнолітніх синів, дочок (якщо розмір аліментів, одержуваних на забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей є недостатнім). Розмір аліментів, який присуджений позивачу та які він сплачує із значними затримками взагалі не покриває витрат на утримання дітей, для їх нормального розвитку, а отже позивач неправомірно претендує на половину квартири, оскільки в даному випадку порушуються права дітей, які також мають право на частку у даній квартирі(а.с.47-49).

Представник позовні вимоги підтримав просив задоволити в повному обсязі з підстав наведених у позові.

Представник відповідача проти позову заперечили з підстав наведених у відзиві та письмових поясненнях.

Дослідивши письмові матеріали справи, встановивши таким чином фактичні обставини справи, застосовуючи загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, утверджуючи та забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принцип неупередженості, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 12 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

04.01.2006 року укладено Договір №04/01/06/д/6 на пайову участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1 між ТзОВ «БК «СтаніславІнвестБуд» та ОСОБА_2 від 04.01.2006 року (а.с.8-10,11).

Згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.12.2011 року квартира АДРЕСА_3 належить на праві власності ОСОБА_2 частка 1/1(а.с.4-7).

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20.10.2020 рокау шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано(а.с.20).

Звітом про експертну грошову оцінку майна квартири АДРЕСА_3 від 28.05.2021 року встановлено, що ринкова вартість квартири, яка належить ОСОБА_2 становить 598 500 грн.(а.с.12-19).

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом

Питання поділу спільного майна подружжя регулюється наступними нормами чинного законодавства.

На підставі ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Аналогічну норму містить і п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Судом встановлено обсяг спільного нажитого майна - квартира АДРЕСА_3 .

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Проте, при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).

Як вбачається з довідки виданої ЛНУ ім. І.Франка від 14.01.2022 року №532, встановлено що ОСОБА_3 є студенткою 2 курсу денного відділення факультету міжнародних відносин. Термін навчання - червень 2024 року(а.с.57).

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 встановлено, що його батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.58).

Відповідно до рішення Європейського суду у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» тоді як ст. 6 Конвенції гарантує право на справедливий суд, ст.6 не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів чи способу їх оцінки. Це питання регулюється, головним чином, національними законодавством та судами. Суд нагадує, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди аргументувати прийняті ними рішення, це не можна розуміти як вимогу надавати вичерпну відповідь на кожне питання, підняте стороною під час судового розгляду справи.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

В даній справі сторони не дійшли згоди щодо розподілу їх спільного майна, а тому воно підлягає поділу в судовому порядку.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з заявлених позовних вимог аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є частково обгрунтованими та такими, що підлягають до часткового задоволення, а тому слід визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя право власності на 1/3 частини однокімнатної квартири АДРЕСА_3 загальна площа 44,9 кв.м., житлова площа 22,2 кв.м.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача також підлягає судовий збір в розмірі 1995,00 грн.

На підставі наведеного, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 60, 65, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 31, 368 ч. 3 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 13, 81, 89, 259, 263-265, 273ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, стягнення судових витрат - задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого по АДРЕСА_5 в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя право власності на 1/3 частини однокімнатної квартири АДРЕСА_3 , загальна площа 44,9 кв.м., житлова площа 22,2 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , зареєстрованої по АДРЕСА_5 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 - судовий збір у розмірі 1995,00 грн.

В решті вимог позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 15.02.2022 року.

Суддя Пастернак І.А