САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/207/20
Провадження №2/726/19/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2022 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівці у складі: головуючого судді Проскурняка І. Г., за участю секретаря судових засідань Богонос Г. Й., представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 розглянувши позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення до відповідача ОСОБА_2 .

В позові посилається на те, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23.07.2019 року виданого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н.В. Зазначає, що відповідач ОСОБА_2 є її братом, який зареєстрований та проживає в її будинку. Спільне проживання з відповідачем є не можливим, адже його проживання та реєстрація в її будинку порушує її права як власника. Відповідач не несе витрат по утриманню будинку, не сплачує витрати по оплаті за комунальні послуги. Станом на день подачі позову, матеріальне утримання будинку для неї є непосильним, тому вона бажає його продати, однак не може укласти договір купівлі продажу доки там зареєстрований відповідач.

Крім того, відповідач систематично порушує правила співжиття постійно вчиняє сварки та конфлікти, що підтверджує відповідь Чернівецького районного управління поліції ГУНП в Чернівецькій області на адвокатський запит від 14.06.2021 року в якому йдеться, що в ході моніторингу ІТС ІПНП встановлено наявність 4-х звернень ОСОБА_4 до підрозділу поліції. Зокрема, позивачка зверталась до поліції із заявами про те, що відповідач вчиняє суперечки, в ході яких ображає її нецензурною лайкою, систематично вживає алкогольні напої та вчиняє домашнє насильство.

Зазначає, що вона не одноразово просила відповідача звільнити належний їй житловий будинок, однак він в добровільному порядку відмовляється виселитись та своїми діями перешкоджає їй повноцінно користуватися своєю власністю.

Просить суд усунути перешкоди ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити.

Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та повідомили, що відповідач проживає та зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 . Зазначає, що спірний будинок їх матір отримала за договором дарування у 2002 році і з того часу, тобто протягом 19 років, постійно і законно в ньому проживає як член сім`ї власника. Протягом усього часу він самостійно підтримував будинок в належному технічному стані, забезпечував його благоустрій за свій рахунок проводив поверхневі та капітальні ремонти, встановлював необхідне обладнання та інше.

Позивачка вселилися в даний будинок по приїзді з-за кордону, де працювала, приблизно до 2014 році і стала проживати з ним та матір`ю, однак була зареєстрована в с.Радгоспівка Герцаївського району Чернівецької області.

На початку червня 2021 року позивачка стала вимагати від нього виселення з будинку, однак він не може виселитися з даного житла оскільки не має іншого житла, позбавлення його житла зруйнує йому життя. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що вона є дружиною відповідача та проживає з ним в будинку по АДРЕСА_1 . Вони проживають в окремому приміщенні літньої кухні. Оскільки, власником будинковолодіння є ОСОБА_4 , вони їй сплачували комунальні послуги. Іншого житла у них немає.

Дослідивши письмові докази, суд встановив такі обставини.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №174771593 від 23.07.2019 року підтверджується, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на праві приватної власності (а.с.9 ).

Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 23.07.2019 року встановлено, що ОСОБА_4 успадкувала житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 (а.с.10).

Відповідно до довідки від 19.12.2019 року виданої Чернівецькою міською радою вбачається, що в житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.8).

Згідно довідки ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області позивач ОСОБА_4 зверталась зі скаргами на дії відповідача ОСОБА_2 (а.с.88-89).

Згідно з частиною третьою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Згідно з частинами першою та другою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Частиною четвертою статті 311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії" від 18 листопада 2004 року, заява N 58255/00).

У пункті 36 вказаного рішення Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Європейський суд з прав людини вказує, що "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві…" (справа "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в даному будинку з 13.05.2002 року як член сім`ї власниці будинку ОСОБА_6 за її згоди, іншого житла немає, а тому користується житлом на законних підставах.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позивачем не доведено того, що відповідач перешкоджає їй у користуванні та володінні належним їй житловим будинком. Достеменних та переконливих доказів створення таких перешкод, незаконність користування відповідачем спірним житлом суду не надано. Позивач може користуватись своїм будинком, проживати в ньому, відповідач проти цього не заперечує.

Також, як вбачається з показів відповідача ОСОБА_2 та свідка ОСОБА_5 вони проживають в окремому приміщенні літньої кухні, а тому ніяким чином не перешкоджають позивачу ОСОБА_4 користуватись її житловим будинком.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Посилання позивача на те, що відповідач систематично порушує правила співжиття, не підтверджені належними доказами. Так, позивачем надано суду довідку ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області, про те, що позивач зверталась до Національної поліції зі скаргами на дії відповідача, однак суду не надано доказів, які б свідчили про притягнення останнього до відповідальності. Також з вказаної довідки не вбачається систематичності дій відповідача.

Враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, зміст правовідносин сторін, позицію, неодноразово підтриману Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, суд, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, тому в порядку частини першої статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені ОСОБА_4 по сплаті судового збору, слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 41, 47 Конституції України, ст.8 Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст. 391 ЦК України, ст. 109 ЖУРСР,.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 80, 81, 82, 89, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ :

В задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житла - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції, протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя І. Г. Проскурняк