Номер провадження: 22-ц/813/1064/22
Справа № 520/4143/17
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Дубрянської Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегеченко Ірини Миколаївни, третя особа: Акціонерне товариство «Артем-Банк» про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання договору недійсним та скасування державної реєстрації, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегеченко Ірини Миколаївни, третя особа: Акціонерне товариство «Артем-Банк» про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 01 січня 2012 року по січень 2017 року; визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю; визнання договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 02.02.2017 року недійсним та скасування державної реєстрації права власності на ім`я ОСОБА_3 .

Позовна заява обґрунтована тим, що починаючи з 2012 року позивач та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а 25.12.2014 року сторони зареєстрували шлюб у законному порядку. Під час спільного проживання без реєстрації шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина - ОСОБА_4 . Напередодні весілля, а саме 10.10.2014 року позивач разом з ОСОБА_2 придбали квартиру АДРЕСА_1 , частину коштів на яку взято ОСОБА_2 в кредит АТ «Артем-Банк». Однак, спільне життя з відповідачем не склалося та 17 березня 2017 року позивачка подала позов на розлучення. Факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу підтверджується: народженням ІНФОРМАЦІЯ_1 спільної дитини; зверненням 07.08.2013 року ОСОБА_2 з позовом до суду про розірвання попереднього шлюбу, в якому ОСОБА_2 зазначав про припинення шлюбних відносин з дружиною ОСОБА_5 та про перебування його у нових відносинах з новою жінкою ОСОБА_1 , яка перебуває у стані вагітності; укладення позивачкою договорів від 17.09.2014 року щодо наміру придбання спірної квартири в інтересах сім`ї, сплату нею посередницьких послуг, а також довідкою про проживання нею в спірній квартирі з жовтня 2014 року. Крім того, позивачка зазначає, що до початку спільного життя з відповідачем вона мала 2 власних автомобіля і тому первісним внеском за кредитним платежем були кошти від продажу одного з них. ОСОБА_2 інших доходів, крім роботи в Любашівському РВ УДАЇ в Одеській області із щомісячною заробітною платою в 2 200 грн. не мав і тому не міг самостійно погашати щомісячні платежі у повному обсязі, які складали 4 670 грн. на місяць. За наведених вище обставин позивачка вважає, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, позивачка вважає договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 02.02.2017 року недійсним, оскільки він укладений без її згоди та за наявності між сторонами спору щодо спільного майна подружжя.

ОСОБА_2 позов не визнав, вважає його необґрунтованим та безпідставним, обґрунтовуючи свою позицію наступним. З 29.11.2011 року по 01.04.2014 року (набрання рішенням законної сили) ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , а тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 починаючи з 01 січня 2012 року, коли відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з попередньою дружиною є неможливим, оскільки протирічить нормам чинного законодавства України. Крім того, позивачка необґрунтовано намагається встановити факт спільного проживання по січень 2017 року, оскільки у період з 25.12.2014 року по 28.11.2017 року (набрання рішенням законної сили) сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Крім того, при зверненні до суду з позовом про розірвання шлюбу, позивачка зазначала, що шлюбні відносини з Канівець припинені ще в серпні 2016 року, що спростовує доводи позивачки про їх спільне проживання по січень 2017 року. Таким чином, ОСОБА_1 не надала належних доказів про перебування з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах у період з 01.01.2012 року по січень 2017 року. ОСОБА_2 зазначає, що протягом всього періоду знайомства з ОСОБА_1 у них не було спільного бюджету та вони не вели разом спільного господарства. Зазначає, що спільно проживати стали вже після того, як зареєстрували шлюб. Спірна квартира є особистою власністю ОСОБА_2 , оскільки була придбана до шлюбу з позивачкою та за особисті кошти відповідача, в тому числі отриманих в кредит. Так, квартира була куплена за 709 400 грн, 309 400 з яких особисті кошти ОСОБА_2 , а 400 000 грн отримані в кредит. Вподальшому, відповідач повертав кредит та сплачував відсотки із заощаджень, які були накопичені ним до шлюбу, а також за допомогою своїх родичів, у яких брав гроші в борг. Зазначає, що позивачка не має жодного відношення до квартири, ніколи на квартиру грошей не давала та ніколи відповідач у неї й не просив. Зазначає, що позивачка не надала жодних доказів про марки автомобілей, їх рік випуску, який із них позивачка відчужила, кому та за яку суму грошей. Крім того, позивачка взагалі не надала доказів про джерело свого доходу. Зазначає, що договори від 17.09.2014 року, укладені позивачкою свідчать лише про намір укладення договору купівлі-продажу і не є підставою для визнання квартири об`єктом спільного майна подружжя. Крім того, позивачка не вказує обґрунтованих підстав для визнання договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 02.02.2017 року недійсним, а отже у задоволенні позову їй слід відмовити.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2019 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, сторони в судове засідання, призначене на 31.05.2022 року на 15.00 годину не з"явилися.

31.05.2022 року від представника ОСОБА_1 адвоката Юшинської І.Є. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на воєнний стан в Державі та бажання представника надати особисті пояснення.

Однак, колегія суддів вважає дане клопотання безпідставним, оскільки Одеський апеляційний суд працює в режимі воєнного стану та розглядає справи за розкладом. Представник та безпосередньо ОСОБА_1 не були позбавлені взяти участь у розгляді справи в режимі відео конференції, однак з відповідною заявою про це не звертались, розпорядившись таким чином своїм правом на власний розсуд. Крім того з адвокатом Юшинською І.Є. договір про правову допомогу ОСОБА_1 уклала ще 10.08.2021 року, у зв`язку з чим представник мала достатньо часу надати свої особисті пояснення, в тому числі письмово.

Від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегеченко Ірини Миколаївни надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Інші учасники справи заяви не подавали, причини неявки не повідомили.

З огляду на тривалий строк перебування справи в провадженні Одеського апеляційного суду та заперечення представника ОСОБА_2 адвоката Михайлова Ю.В. у попередньому судовому засіданні щодо відкладення розгляду справи, з огляду на розумні строки розгляду апеляційної скарги на рішення суду, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 п.4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що:

- відповідач у період з 29.07.2011 року по 01.04.2014 року перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, тому встановлення факту проживання позивача разом з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу у період з 01.01.2012 року до 01.04.2014 року, коли відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з попередньою дружиною є неможливим;

- позивачка не надала доказів ведення з ОСОБА_2 спільного господарства у період з 02.04.2014 року та до придбання ОСОБА_2 спірної квартири, у зв`язку з чим вимога щодо встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу у період з 02.04.2014 року по 25.12.2014 не може бути задоволена;

- законом не передбачено встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу за період фактичного перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, тому вимога позивачки про встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу у період з 25.12.2014 року по січень 2017 року задоволенню не підлягає, оскільки в цей період сторони перебували у зареєстрованому шлюбі;

- оскільки суд відмовляє у задоволенні позову про встановлення факту спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу, то підстав для задоволення інших вимог не має.

Однак, колегія суддів не може погодитися з усіма висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що 29.11.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 Відділом реєстрації актів цивільного стану Любашівського районного управління юстиції Одеської області було зареєстровано шлюб, актовий запис № 62.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 21.03.2014 року, яке набрало законної сили 01.04.2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвано (а.с.154, том 1).

10.10.2014 року між продавцем ОСОБА_9 та покупцем ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири під АДРЕСА_1 за ціною 709 400 грн. Відповідно умов вказаного договору розрахунок між сторонами здійснюється з відстроченням платежу. Суму у розмірі 309 400 грн. покупець перерахував продавцю згідно платіжного доручення АТ «Артем-Банк» Відділення №2 від 10.10.2014 року до підписання цього договору, а суму в розмірі 400 000 грн. покупець зобов`язується перерахувати на особистий рахунок продавця після отримання кредиту на придбання вказаної квартири у АТ «Артем-Банк» до 20.00 години 10.10.2014 року (пункт 3.3 договору) а.с.160-161, том 1.

10.10.2014 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Артем-Банк» укладено кредитний договір № 353/14, за яким Банк передав ОСОБА_2 під 36% річних грошові кошти у розмірі 400 000 грн зі строком повернення до 10.09.2015 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 10.10.2014 року ОСОБА_2 передав в іпотеку ПАТ «Артем-Банк» належну йому квартиру АДРЕСА_1 , яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 10.10.2014 року приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Качур О.М., за реєстровим № 2287. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрацію права власності на квартиру зареєстровано нотаріусом Качур О.М. 10.10.2014 року, номер запису про право власності: 7293510, реєстраційной номер об`єкта нерухомого майна: 01, згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 27948911 від 10.10.2014 року (а.с.162-165, том 1).

Відповідно умов п.4.1 іпотечного договору, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію у наступних випадках: якщо у момент настання строку виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором вони не будуть виконані повністю, а саме: при повному або частковому неповерненні у встановлені відповідно до кредитного договору строки суми кредиту; та/або при несплаті або частковій несплаті у передбачені кредитним договором строки сум відсотків (сум комісійної винагороди; та/або при несплаті або частковій несплаті в строк сум неустойки (пені штрафу), що передбачені кредитним договором; незалежно від настання строку виконання іпотекодавцем будь-яких зобов`язань за кредитним договором - при виникненні підстав, вказаних у п.п.3.3 цього договору.

Пунк 5 договору іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Так, у випадку невиконання позичальником письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушених зобов`язань за кредитним договором та/або невиконання іпотекодавцем своїх зобов"язань за цим договором у встановлений строк, такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки на розсуд іпотекодержателя шляхом: передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (кредитного договору) у порядку, встановленому ст..37 ЗУ «Про іпотеку»; права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст..38 ЗУ «Про іпотеку». Це застереження згідно із ЗУ «Про іпотеку» вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі цього договору іпотеки, який у цьому випадку є правовстановлюючим документом. Вказане застереження не перешкоджає іпотекодержателю звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі: рішення суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; іншим чином на розсуд іпотекодержателя у встановленому законодавством України порядку.

27.10.2016 року ПАТ «Артем-Банк» на підставі договору про відступлення права вимоги, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. за реєстровим № 1344, відступило право вимоги за іпотечним договором ОСОБА_11 .

31.01.2017 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 10.10.2014 року, за яким цедент ОСОБА_11 передає (відступає), а цесіонарій ОСОБА_3 приймає (набуває) право вимоги за договором іпотеки, укладеним 10.10.2014 року між ПАТ «Артем-Банк» та ОСОБА_2 , який виступає в якості забезпечення виконання зобов`язань, що випливають з кредитного договору № 353/14 від 10.10.2014 року (а.с.166, том 1).

Відступлення права вимоги за договором іпотеки розповсюджується на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, включаючи право звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до договору іпотеки на квартиру АДРЕСА_1 .

02.02.2017 року на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, іпотекодавець ОСОБА_2 в рахунок виконання зобов`язань перед іпотекодержателем ОСОБА_3 за кредитним договором, передав у власність останнього предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 . Сума заборгованості боржника перед іпотекодержателем за кредитним договором станом на дату укладення цього договору складала 153 829,45 грн. (а.с.167-168, том 1).

Між тим, 25.12.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 (а.с.226, том 1).

Однак, спільне життя між сторонами не склалося та рішенням Київського районного суду м.Одеси від 15.11.2017 року, яке набрало законної сили 28.11.2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 25.12.2014 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 2690 розірвано (а.с.157-158, том 1).

Вважаючи, що куплена за два місяці до реєстрації шлюбу квартира АДРЕСА_1 , є спільним майном подружжя, набуте за час спільного проживання без реєстрації шлюбу, ОСОБА_1 просила встановити факт їх спільного з ОСОБА_2 проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01.01.2012 року по січень 2017 року, визнати квартиру спільною сумісною власністю подружжя, визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 02.02.2017 року та скасувати державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 .

Колегія виходить з наступного.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 03 червня 2021 року у справі № 748/1943/19 (провадження № 61-5155св20) дійшов правого висновку про те, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) вказувала на те, що вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерело його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Слід зазначити, що факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Разом із цим положеннями ЦПК України визначено, що є доказами у цивільній справі, зокрема доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (частини перша, друга статті 76 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи питання встановлення факту проживання сторін без реєстрації шлюбу, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_2 у період з 29.11.2011 року по 01.04.2014 року перебував у зареєстрованому шлюбі з попередньою жінкою ОСОБА_5 , а тому встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_2 у період з 01.01.2012 року по 01.04.2014 року є неможливим. Законом не передбачено встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу коли жінка чи чоловік перебувають в іншому шлюбі.

Тому висновки суду першої інстанції в цій частині є правильними.

Крім того, колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції щодо безпідставності встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу за період з 25.12.2014 року по січень 2017 року, оскільки, сторони у цей період перебували у зареєстрованому шлюбі.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції щодо не доведення позивачем спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01.04.2014 року, тобто з дня набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_5 , по 25.12.2014 року, коли ОСОБА_1 з ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у законному порядку.

Так, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 перебував у стосунках з ОСОБА_12 ще у період перебування у фактичних шлюбних відносинах з попередньою дружиною ОСОБА_5 . Вказане підтверджується поданою ним 07.08.2013 року до Любашівського районного суду Одеської області позовною заявою до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, в якій ОСОБА_2 зазначав, що спільне життя з ОСОБА_5 припинено, сторони не ведуть спільного господарства та разом не проживають. На теперішній час він мешкає з іншою жінкою, яка перебуває на 23-24 тижні вагітності та має намір з нею зареєструвати шлюб у законному порядку (а.с.215-216, том 1).

Оскільки у спільному шлюбі з ОСОБА_5 у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дитина, якій на момент подачі позову про розірвання шлюбу ще не виповнилося одного року, суд, на підставі ч.2 ст.110 СК України, 03.09.2013 року відмовив ОСОБА_2 у розірванні шлюбу (а.с.217, том 1).

Вподальшому, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було розірвано рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 21.03.2014 року, яке набрало законної сили 01.04.2014 року (а.с.154).

Крім того, факт спільного проживання з відповідачем, наявності у сторін спільного бюджету, ведення спільного господарства, та наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, свідчить народження ІНФОРМАЦІЯ_1 спільної дитини - ОСОБА_4 , укладення позивачкою договору від 17.09.2014 року про надання посередницьких послуг з пошуку квартири в інтересах сім`ї та договору від 17.09.2014 року про намір купити квартиру АДРЕСА_1 , яку тепер просить визнати спільною сумісною власністю.

Відповідно укладеного позивачкою з ФОП ОСОБА_13 договору від 17.09.2014 року про надання послуг з пошуку, консультування та придбання квартири АДРЕСА_1 , сторони погодили, що загальна сума послуг виконавця складає 2 500 доларів США, що на дату укладення цього договору складало 36 250 гривень (а.с.222, том 1) та відповідно акту прийому-передачі вказаних послуг від 17.09.2014 року виконавцем дійсно було надано замовнику ОСОБА_1 посередницькі послуги відносно квартири АДРЕСА_3 відповідно з умовами договору, за які ОСОБА_1 сплатила виконавцеві аванс в гривнях в розмірі 2 500 доларів США (а.с.224, том 1).

Крім того, 17.09.2014 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_9 договір про намір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Ціна квартири по узгодженню сторін складає суму в гривнях України, яка еквівалентна 75 000 доларів США, що станом на дату укладення цього договору за курсом ПАТ „Марфін Банк" складає 1 087 500 гривень.

При цьому, відповідно п.9 цього ж договору, з метою забезпечення укладення основного договору купівлі-продажу квартири, ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_9 від неї прийняв забезпечувальний платіж, який складає суму в гривнях, еквівалентну 2000 доларів США (а.с.223, том 1).

За таких обставин, колегія суддів не може погодитися із запереченнями Канівця, що ОСОБА_1 ніякого відношення до квартири не має та що вона ніколи не приймала участі у фінансових питаннях щодо придбання квартири, а також щодо її пошуку.

Крім того, з довідки ОСББ „Невського" вбачається, що позивачка проживає в спірній квартирі, разом зі спільною з відповідачем дочкою ОСОБА_4 та сином ОСОБА_15 від попереднього шлюбу ще з жовтня 2014 року, тобто в період укладення відповідачем кредитного договору та договору купівлі-продажу, та до укладення з відповідачем у грудні 2014 шлюбу, що спростовує висновки районного суду, що позивач не довела, що в момент укладення відповідачем договору-купівлі продажу квартири, вони разом проживали, як сім"я (а.с.227, том 1).

Крім того, факт спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу свідчить ще одна довідка ОСББ „Невського" від 21.11.2017 року (а.с.159), яка з урахуванням попередньої довідки однозначно підтверджує факт спільного проживання сторін за однією адресою до укладення 25.12.2014 року шлюбу.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції критично відноситься до показань свідка ОСОБА_16 , взятих районним судом в основу рішення, оскільки з пояснень свідків не можна встановити ознак спільного проживання сторін однією сім`єю, ведення ними спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, та інших фактів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Такий правовий висновок зробив 08 грудня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 531/295/19.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц.

Таким чином, суд, з урахуванням встановлених вище обставин, вважає доведеним факт спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 у період з 01.04.2014 року по 25.12.2014 року.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, конструкція статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена за її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, розглядаючи справу № 264/2232/19 підкреслив, що згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуте подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим із подружжя, який її спростовує.

В даному випадку, апеляційним судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період їх проживання однією сім"єю без реєстрації шлюбу, а значить вказана квартира відповідно до статей 60, 74 СК України є їх спільною сумісною власністю, а їх частки у цьому майні є рівними.

Заперечення відповідача, що вказана квартира є його особистою приватною власністю, яка куплена до шлюбу з позивачкою та за його особисті кошти, в тому числі кредитні є необгрунтованими, оскільки апеляційним судом встановлено, що спірну квартиру сторони придбали під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, в тому числі і за кошти позивача, яка за допомогою реєлтора, здійснювала пошук та підбір квартири, сплачувала реєлторські послуги, укладала договір наміру купівлі-продажу спірної квартири та з метою підтвердження такого наміру в рахунок належних платежів, передала продавцеві ОСОБА_9 , з яким в подальшому договір купівлі-продажу уклав ОСОБА_2 , грошові кошти у сумі, еквівалентній 2 000 доларів США.

Посилання відповідача на кредитний договір та боргові розписки не спростовують презумпцію спільності майна, оскільки вказані правочини були вчинені у період проживання сторін однією сім"єю без реєстрації шлюбу, а значить кошти брались відповідачем в інтересах сім"ї.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в частині доведення позивачем встановлення факту проживання однією сім"єю без реєстрації шлюбу у період з 01.04.2014 року по 25.12.2014 року та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

Відносно вимоги про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 02.02.2017 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.6 ЗУ „Про іпотеку" майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, щодо відповідності змісту правочину ЦК України, іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1-3 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ст.36 ЗУ „Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Відповідно до ст.37 вказаного вище закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Як було встановлено судом і підтверджується матеріалами справи на момент укладення ОСОБА_2 кредитного договору та передачу в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором спірної квартири в іпотеку банку, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не перебували у зареєстрованому шлюбі і факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 встановлений в судовому порядку не був, а тому згода позивачки ОСОБА_1 , як дружини покупця ОСОБА_2 , не вимагалася.

Як зазначає сама ОСОБА_1 , так як спільних коштів на придбання квартири їм не вистачало, вони з відповідачем прийняли рішення взяти гроші в кредит, тобто за таких обставин, позивачка не могла не знати про передачу відповідачем в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором спірної квартири в іпотеку банку та будучи обізнаною про умови забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором фактично мовчазно погоджувалася з іпотекою квартири без офіційного витребування від неї згоди на передачу квартири в іпотеку, не повідомивши при цьому кредитору про свої права та дійсний майновий інтерес відносно квартири.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) виклала такі правові висновки.

«Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.

Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-3058цс16. Водночас із зазначеної постанови випливає, що для визнання договору недійсним суду слід також встановити недобросовісність того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна. Велика Палата Верховного Суду вважає, що положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від зазначеного висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-3058цс16.

Сформульовані вище висновки частково не узгоджуються з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи ? контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, наведеного в зазначеній постанові, шляхом уточнення, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи ? контрагента за таким договором».

Оскільки на момент укладення ОСОБА_2 кредитного договору та передачу в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором спірної квартири в іпотеку банку, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не перебували у зареєстрованому шлюбі і факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 встановлений в судовому порядку не був, а тому згода позивачки ОСОБА_1 , як дружини покупця ОСОБА_2 , не вимагалася і сама ОСОБА_1 при цьому була обізнаною про передачу відповідачем в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором спірної квартири в іпотеку банку і не повідомила про зазначені обставини кредитора та іпотекодавця, у суду відсутні підстави вважати, які б свідчили про недобросовісність ОСОБА_3 , який в якості нового кредитора та іпотекодержателя набув право власності на спірну квартиру, як предмет іпотеки за договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Доказів про обізнаність ОСОБА_3 на час укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 02.02.2017 року, що ОСОБА_2 передає спірну квартиру у власність іпотекодержателя без згоди ОСОБА_1 , з якою фактично проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу під час набуття квартири у власність, укладення кредитного договору та договору іпотеки квартири, позивачем не надано.

Одночасно, поведінка самого позивача ОСОБА_1 , яка будучи обізнаною про умови забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором фактично мовчазно погоджувалася з іпотекою квартири без офіційного витребування від неї згоди на передачу квартири в іпотеку, не повідомила первісному кредитору та іпотекодержателю про свої права та дійсний майновий інтерес відносно квартири, з огляду на подальше оспорювання правомірності набуття іпотекодержателем права власності в рахунок погашення заборгованості за основним зобов`язанням через відсутність її згоди, як особи, яка встановила факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з боржником та іпотекодателем, не може вважатися добросовісною.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що договором іпотеки, укладеним ОСОБА_2 з ПАТ „Артем-Банк" передбачено позасудові способи звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі шляхом укладання договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає зокрема передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому статтею 37 Закону України „Про іпотеку", а сама позивач законність укладення договору іпотеки та відповідність закону його умов в частині іпотечного застереження, не оспорює, внаслідок чого підстав для визнання недійсним договору про задоволення вимог іподекодержателя, за яким ОСОБА_2 передав правонаступнику ПАТ „Артем-Банк" ОСОБА_3 право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов"язань за кредитним договором, не має.

Також, з матеріалів справи вбачається, що до суду з позовом до ОСОБА_2 та іпотекодержателя, ОСОБА_1 звернулась у квітні 2017 року, що достовірно не доводить існування між сторонами справи судового спору станом на дату укладення оспорюваного договору про задоволення вимог іпотекодержателя - 02.02.2017 року.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім"єю без реєстрації шлюбу у період з 01.04.2014 року по 25.12.2014 року та визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, в іншій частині вимог відмовити.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.2 п.3, ч.6 ст.141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява позивачки містить 3 вимоги немайнового характеру (встановлення факту, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання недійсним договору). Вимога скасування державної реєстрації не обтяжується судовим збором в силу Закону.

Відповідно до ставок судового збору в 2017 році, за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, ставка судового збору для фізичних осіб складала 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 640 грн.

Таким чином, позивачка повинна була сплатити до районного суду судовий збір за 3 вимоги немайнового характеру, тобто 1920 грн, однак відповідно платіжного доручення позивачка сплатила суму судового збору у більшому, понад встановлений законом розмірі, а саме 8000 грн.

Звертаючись до апеляційного суду, позивачка також переплатила суму судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду, сплативши 12 000 судового збору (150% від сплачених в районний суд 8000 грн), замість належного 2 880 грн (1920 х 150% = 2 880).

За таких обставин, з урахуванням нового рішення суду, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 1280 грн судового збору за подання позову до суду та 1920 грн за подання апеляційної скарги, що в загальному розмірі складає 3 200 грн судового збору.

Переплачену позивачем суму судового збору суд може повернути позивачці за її окремою заявою відповідно ЗУ „Про судовий збір".

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2019 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім"єю без реєстрації шлюбу у період з 01.04.2014 року по 25.12.2014 року.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В іншій частині вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 200 грн судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 06.07.2022 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова