Справа № 202/4765/20
Провадження № 2/202/146/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Кухтіна Г.О.

за участю секретаря судового засідання Калантаєнко Д.В.

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Дніпровська міська рада про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення та вселення у квартиру, -

І. Стислий виклад позиції позивача.

ОСОБА_2 (далі-позивач) звернулась до суду із позовом за результатом розгляду якого просила виселити ОСОБА_3 (далі-відповідач) із квартири АДРЕСА_1 (далі - квартира) та вселити її у вказану квартиру.

Заявлені вимоги були обґрунтовані тим, що позивач разом із своїми бабусею та дідусем були зареєстровані та проживали у вказаній вище квартирі на підставі відповідного ордеру. В той же час, у липні 2020 року позивачу стало відомо, що дана квартира була відчужена 20 жовтня 2001 року, а саме ОСОБА_4 відчужив нерухоме майно на користь ОСОБА_5 , про що Правобережною товарною біржею оформлений договір купівлі-продажу. У подальшому вказана квартира була неодноразово відчужена, наразі право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 , який створює перешкоди у користуванні позивачу даною квартирою, шляхом заміни замків. Позивач вважала, що договір укладений 20 жовтня 2001 року є нікчемним, відповідно до ст.228 ЦК України, та не має за собою жодних наслідків, оскільки квартира не була приватизована та знаходилась у будинку державного житлового фонду, у зв`язку із чим не могла бути відчужена. Укладанням нікчемного правочину та усіх інших наступних договорів щодо спірної квартири були порушені житлові права та інтереси позивача як користувача спірної квартири.

ІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

У відповідності до копії ордера №76 виданого 13 травня 1969 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради депутатів трудящих, ОСОБА_6 , разом із своєю сім`єю: дружиною ОСОБА_7 та онукою ОСОБА_2 має право на зайняття квартири АДРЕСА_2 .

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 померли, 1 березня 1992 року та ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно, що підтверджується копіями свідоцтв про смерть.

Згідно паспортних даних місце проживання позивача, з 15 серпня 1977 року, зареєстровано за адресою: квартира АДРЕСА_2 .

У інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №217637787 від 24 липня 2020 року наявна наступна інформація, щодо спірної квартири:

-) 29 липня 2014 року право власності зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська б/н від 26 лютого 2014 року, номер запису про право власності 6726959;

-) 8 жовтня 2014 року право власності зареєстровано за ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу №3428 від 8 жовтня 2014 року посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В., номер запису про право власності 7259952;

-) 26 грудня 2017 року право власності зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу б/н від 20 жовтня 2001 року, виданий Правобережною Товарною біржею, номер запису про право власності №24240131;

-) 20 березня 2020 року право власності зареєстровано за ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу №297, від 20 березня 2020 року, посвідченого ПНДМНО Кейтельгіссер О.М., номер запису про право власності 36030979;

-) 17 червня 2020 року право власності зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №618 від 10 червня 2020 року, посвідченого ПНДМНО Кейтельгіссер О.М.

На ухвалу суду КП «ДМБТІ» ДМР за вих.12198 від 13 вересня 2021 року, повідомило, що реєстрація права власності на спірну квартиру, станом на 31 грудня 2012 року, КП «ДМБТІ» ДМР не проводилась. КП «ДМБТІ» ДМР не веде облік об`єктів нерухомого майна, що передане на приватизацію чи надане в користування фізичним чи юридичним особам.

На ухвалу суд Департаментом житлового господарства ДМР за вих.3/12-6058 від 9 грудня 2021 року було повідомлено, що за архівними даними приватизаційних справ департаменту, відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 .

Крім того, суд звертає увагу, що у відповідності до копії договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна, укладеного 20 листопада 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , квартира належала ОСОБА_4 на підставі технічного паспорта БТІ, виданого 8 серпня 2000 року. Договір зареєстровано на Правобережній товарній біржі. Відсутня інформація про нотаріальне посвідчення угоди.

У відповідності до довідки №3564 про склад сім`ї або зареєстрованих осіб, станом на березень 2020 року, у вказаній квартирі до складу сімї/або зареєстрованих осіб входять: ОСОБА_5 та позивач.

Також судом досліджено матеріали кримінального провадження №0000238, порушеного за ч.3 ст.190 КК України, а саме заволодіння шахрайським шляхом спірною квартирою. З вказаних матеріалів вбачається, що у межах провадження було здійснено ряд слідчих дій, а саме отримано тимчасовий доступ до документів, накладено арешт на майно, скасовано арешт. Крім того, судом встановлено, що досудове слідство проводилось з грубим порушенням, в тому числі, участь слідчих, які не були визначені в групі слідчих, які мали здійснювати досудове розслідування у даному провадженні.

ІІІ. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

У відповідності до ст.58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Абзацами 1,2 ст.9 ЖК Української РСР передбачено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законодавством України.

В зв`язку із вищевикладеним, а також тим, що позивач була правомірно, на підставі ордера, вселена у спірну квартиру, де було зареєстровано її місце проживання, суд вважає, що позивач може звертатись до суду з приводу порушення її житлових прав та інтересів щодо спірної квартири.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 вважала, що договір укладений 20 жовтня 2001 року є нікчемним, відповідно до ст.228 ЦК України.

Так, ч.ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

В той же час, суд звертає увагу, що на момент укладення правочину - 20 жовтня 2001 року діяв ЦК Української РСР, який втратив чинність 01 січня 2004 року.

Таким чином, правові підстави для застосування ст.228 ЦК України (про нікчемність правочину), який набрав чинності з 01 січня 2004 року, до правочину укладеного 20 жовтня 2001 року, у суду відсутні.

Між тим, суд звертає увагу, що згідно зі статтею 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до статті 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.

За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 224 ЦК УРСР 1963 року).

Положеннями статті 227 ЦК УРСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу», чинним на час виникнення спірних правовідносин, не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.

У період укладання спірного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору.

Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу», чинному на час виникнення спірних правовідносин, біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (частина перша статті 128 ЦК УРСР 1963 року), а відповідно до статті 153 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.

Отже, положення статті 227 ЦК УРСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу», чинному на час виникнення спірних правовідносин, закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою.

Таким чином положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу», чинному на час виникнення спірних правовідносин, по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний.

Отже, договір купівлі-продажу (міни) житлового будинку (квартири), укладений на біржі в простій письмовій формі, може бути визнаний недійсним.

Вказаного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 17 листопада 2021 року (у справі №754/1466/15-ц, провадження № 61-10683св20).

Згідно зі статтею 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Тобто законодавець передбачав єдиний наслідок недотримання нотаріальної форми угоди - визнання її недійсною.

Відповідно до частини першої статті 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 року № 3, чинної на час виникнення спірних правовідносин, за правилами статті 48 ЦК УРСР 1963 року угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК УРСР 1963 року застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК УРСР 1963 року).

Між тим суд звертає увагу, що наразі договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна, укладений 20 листопада 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , зареєстрований на Правобережній товарній біржі, який не було посвідчено нотаріально, недійсним не визнано.

Враховуючи вищевикладене, а також і те, що поняття нікчемності правочину під час дії ЦК УРСР не існувало, договір 20 листопада 2001 року, зареєстрований на біржі не визнано недійсним, суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог у суду не має.

Додатково суд звертає увагу, що доказів наявності перешкод у позивача в користуванні квартирою, в тому числі заміни замків, ключів, суду не надано.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 57, 60, 61, 79, 88, 169, 197, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ), третя особа Дніпровська міська рада (м.Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75, ) про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення та вселення у квартиру.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення складено 25.07.2022 року.

Суддя Г.О. Кухтін