КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/954/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Пітенко І. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» про визнання дій неправомірними, стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 вересня 2021 року в складі судді Кирильчук І.А.,

встановив:

23.06.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на ті підстави, що 15.01.2020 між ним таАкціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» ( далі - АТ КБ «ПриватБанк») було укладено договір фінансового лізингу №К3Н0А!00000227.

За цим договором АТ КБ «ПриватБанк» виступає лізингодавцем, а ОСОБА_1 - лізингоодержувачем. Предметом лізингу є транспортний засіб «Mazdа 6», 2017 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , право власності на який за умовами договору лізингу після сплати всіх лізингових платежів переходить до ОСОБА_1

16.01.2020 між АТ КБ «ПриватБанк» та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Уніка» ( далі- ПрАТ «СК «Уніка») було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту (КАСКО) №К3Н0СРS-200G5Е5.

Згідно з п. 1, 2, 3 цього договору ПрАТ СК «Уніка» є страховиком, АТ КБ «ПриватБанк» - страхувальником, ОСОБА_1 - лізингоотримувачем. Страхова сума - 411 400 грн. Предметом договору страхування є майнові інтереси АТ КБ «ПриватБанк», що не суперечать Закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпоряджанням ТЗ «Mazdа 6», 2017 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

08.05.2020 за адресою: м. Київ, вул. Васильківська, будинок 8 невстановлена особа незаконно заволоділа застрахованим транспортним засобом, що згідно договору страхування є страховою подією.

Факт заподіяння шкоди підтверджується довідкою ГУ НП у м. Києві Голосіївського управління поліції вих. №3627 від 20.01.2021, зазначені відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08.05.2020 за № 0002809 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України.

21.01.2021, на підставі письмової заяви позивача від 12.05.2020, страховиком ПрАТ «СК «Уніка» було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 382 602 грн на розрахунковий рахунок відповідача АТ КБ «ПриватБанк» НОМЕР_3 , що підтверджується копією платіжного доручення №195872 від 21.01.2021.

Станом на 28.01.2021 заборгованість лізингоотримувача перед лізингодавцем за договором лізингу складала суму 248 349,81 грн, простроченої заборгованості не було, порушень умов договору лізингу з боку позивача не було.

За підрахунками позивача, після перерахування суми страхового відшкодування у розмірі 382 602 грн на рахунок погашення заборгованості за договором лізингу, переплата повинна була складати 134 252,19 грн та підлягала перерахуванню на рахунок лізингоотримувача.

Проте, 29.01.2021 АТ КБ «ПриватБанк» переказав на рахунок ОСОБА_1 суму в розмірі 59 644,80 грн, а залишок в сумі 74 607,39 грн утримав, аргументуючи тим, що він сплатив 68 868,36 грн в якості податку на доходи фізичних осіб ( далі - ПДФО), 5 739,03 грн - в якості військового збору у зв`язку з отриманням останнім страхового відшкодування; він є вигодонабувачем за договором страхування, а тому перерахування суми страхового відшкодування лізингоотримувачу слід вважати додатковим благом.

Вказаними діями відповідач неправомірно стягнув з нього податок на доходи фізичних осіб та військовий збір, чим завдав йому істотної матеріальної та моральної шкоди.

Моральна шкода виразилася в душевних стражданнях, які вкрай негативно позначилися на психічному та психологічному стані позивача, хвилюваннях, емоційному дискомфорті, деморалізації.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд визнати дії АТ КБ «ПриватБанк» з утримання ПДФО та військового збору зі страхового відшкодування неправомірними. Стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача 74 607,39 грн недоотриманого страхового відшкодування; відшкодувати суму завданих моральних збитків у розмірі 10 000 грн; відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України - стягнути 3% за кожен день прострочення виконання зобов`язання, починаючи з 28.01.2021, у розмірі 889,15 грн та суму збитків від інфляції за весь період прострочення виконання зобов`язання у розмірі 3 566,75 грн. Відшкодувати витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 12 000 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 вересня 2021 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму перевищення страхового відшкодування у розмірі 46 414,43 грн, 3% річних у розмірі 889,15 грн та інфляційні збитки у розмірі 2 849,82 грн. У задоволенні решти вимог відмолено.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Свої доводи обґрунтовує тим, що з договору фінансового лізингу № К3Н0А!00000227 від 15.01.2020 і договору добровільного страхування наземного транспорту (КАСКО) №К3Н0СРS-200G5Е5 від 16.01.2020 слідує, що вартість застрахованого майна складала 411 400 грн, а сума страхового відшкодування 382 602 грн, тобто вона не перевищувала вартість застрахованого майна, а отже відповідно до п.п. 165.1.27 п. 165.1 ст. 165 р. IV ПК України відсутні підстави для утримання податку на доходи фізичних осіб і військового збору з позивача.

Крім того, врахувавши заборгованість позивача на момент здійснення страхового відшкодування, суд не врахував вже понесені ним витрати за договором лізингу у розмірі 120 000 грн.

Враховуючи суму заборгованості, яка станом на січень 2021 складала 248 349,81 грн, а також сплачені раніше кошти за договором лізингу у розмірі 248 610,60 грн, в сумі складає 496 960,41 грн, що перевищує суму страхового відшкодування.

Вказує, що неправомірне позбавлення позивача належних йому грошових коштів в сумі 74 607,39 грн завдало позивачу моральної і матеріальної шкоди, оскільки він був позбавлений можливості розпоряджатися належними йому грошовими коштами на свій розсуд, був змушений відстоювати свої права і нести відповідні витрати, вживати заходів щодо відновлення порушеного права.

Зазначає, що у позовній заяві та відповіді на відзив сторона позивача заявила про зобов`язання позивача надати суду докази про понесені витрати на правову допомогу адвоката у судовому засіданні, яке може бути проведено після ухвалення рішення по суті позовних вимог на підставі ч. 1 ст. 246 ЦПК України.

В порушення вимог ст. 270 ЦПК України, суд першої інстанції не призначив додаткове засідання, тому надати докази протягом п`яти днів з моменту ухвалення рішення не вбачалося можливим.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористалися.

В судовому засіданні представник АТ КБ «ПриватБанк» - Хитрова Л.В. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Позивач просив проводити розгляд справи в його відсутність.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 15 січня 2020 року між ОСОБА_1 (лізингоодержувач) та АТ КБ «ПриватБанк» (лізингодавець) було укладено договір фінансового лізингу №КЗН0А!00000227, відповідно до п.2.1 ст.2 якого банк/лізингодавець зобов`язується надати лізингоодержувачу майно/транспортний засіб за плату в тимчасове користування.

У відповідності до п.14.1 ст. 14 Договору та додатку №1 до цього Договору предметом лізингу є автомобіль марки Mazdа6, 2017 року випуску, тип ТЗ: седан/лифтбек, номер кузова (шасі) НОМЕР_4 .

Предмет лізингу є власністю лізингодавця протягом усього строку дії даного договору (п.2.4 договору).

Страхування предмета лізингу здійснюється з моменту підписання акту приймання-передачі транспортного засобу та протягом строку лізингу. Страхування предмету лізингу здійснюється лізингодавцем в страхових компаніях, акредитованих лізингодавцем, протягом строку лізингу за наступними страховими реквізитами: пошкодження, втрата або знищення предмета лізингу (сукупність вказаних реквізитів) спричинені дорожньо-транспортною пригодою, пожежею, вибухом, ударом блискавки, падінням предметів або їхніми уламками, стихійними лихами, протиправними діями третіх осіб, викраденням або іншим незаконним заволодінням та/або його розукомплектуванням (п.5.1 договору).

У випадку повної конструктивної загибелі (яка визначається страховою компанією за договором страхування) предмета лізингу, а також у разі крадіжки чи протиправного вилучення предмета лізингу дія договору припиняється.

Якщо предмет лізингу не може бути відремонтований для нормальної експлуатації, або був знищений (втрачений) лізингодавець зараховує суму отриманого від страхової компанії відшкодування на погашення заборгованості лізингоодержувача за договором лізингу. Якщо сума страхового відшкодування, отриманого від страхової компанії, є недостатньою для покриття всіх боргів лізингоодержувача та необхідних платежів за договором лізингу, лізингоодержувач зобов`язаний сплатити лізингодавцю всю заборгованість та необхідні платежі за договором, які не відшкодовані лізингоодержувачем на момент настання конструктивної загибелі, протягом 15 робочих днів після отримання відповідного письмового повідомлення від лізингодавця.

Якщо отримання лізингодавцем сума страхового відшкодування перевищує суму заборгованості лізингоодержувача за договором, та лазингоодержувач не порушував умови цього договору, лізингодавець має право сплатити лізингоодержувачу або зарахувати як частину відшкодування вартості предмета лізингу за новим договором суму перевищення протягом 15 (п`ятнадцяти) робочих днів з дати надходження коштів на рахунок лізингодавця (п.5.3 договору).

Судом також встановлено, що 17 січня 2020 року між страховиком - ПрАТ «СК «Уніка» та страхувальником - АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір добровільного страхування наземного транспорту (КАСКО) № КЗН0СР8-200G5Е5. Лізингоотримувач - ОСОБА_1, підстава : договір лізингу № КЗН0А!00000227 від 16.01.2020.

Предмет договору - майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані із володінням, користування та розпорядженням наземним транспортним засобом, що належить йому на праві власності, повного господарського відання, оперативного управління або на інших законних підставах.

За цим договором майном, що страхується, є транспортний засіб Mazdа6, 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузову НОМЕР_4 , страхова сума 411 400 грн, страховий платіж 28 756,86 грн.

08.05.2020 вказаний автомобіль було викрадено, що згідно договору страхування є страховою подією.

21.01.2021, на підставі письмової заяви ОСОБА_1 від 12.05.2020, страховиком ПрАТ «СК «Уніка» було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 382 602 грн на розрахунковий рахунок АТ КБ «ПриватБанк».

За доводами позивача, після перерахування страхового відшкодування в розмірі 382 602 грн, переплата повинна складати 134 252,19 грн і бути перерахована на рахунок лізингоотримувача. Проте відповідач переказав на рахунок позивача суму 59 644,80 грн, а залишок в сумі 74 607, 39 грн утримав, як податок на доходи фізичних осіб (68 868,36 грн) та в якості військового збору (5 739,03 грн) у зв`язку з отриманням позивачем суми страхового відшкодування.

Заперечуючи проти вказаних доводів, відповідач посилався на те, що банком, як податковим агентом було здійснено обрахування та утримано податок на доходи фізичних осіб та військовий збір не від суми страхового відшкодування у розмірі 382 602 грн, а від суми 134 252,19 грн, яка є різницею між сумою страхового відшкодування і поточною заборгованістю за договором лізингу на момент сплати страхового відшкодування.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 46 414,43 грн з урахуванням 3% річних та інфляційних збитків, суд першої інстанції виходив з того, що сума у розмірі 134 252,19 грн, що утворилась після покриття заборгованості за договором лізингу у розмірі 248 349,81 грн за рахунок страхового відшкодування у розмірі 382 602 грн, тобто є різницею між сумою страхового відшкодування та розміром заборгованості, не може вважатись сумою страхового відшкодування, а тому підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб як додаткове благо на підставі пп. «г» пп.164.2.17 п.164.2 ст.164 ПК України.

За таких обставин розмір, який мав бути утриманий податковим агентом, складає 28 192,96 грн, замість утриманого 74 607,39 грн, виходячи з такого розрахунку:

ПДФО - (134 252 грн*18 (розмір відсотка податку)) / 100 = 24 165,40 грн;

Військовий збір - (134 252 грн*1,5 (розмір відсотка податку)) / 100 = 2013,78 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

АТ КБ «ПриватБанк» є лізингодавцем, власником та страхувальником майна - транспортного засобу Mazdа6, 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузову НОМЕР_4 , який має право на отримання страхового відшкодування.

При цьому ОСОБА_1 не є стороною договору страхування та як лізингоодержувач лише користується вищевказаним майном за плату.

Правові підстави для набуття позивачем права власності на предмет лізингу не настали, оскільки лізингові платежі не були сплачені в повному обсязі.

В даному випадку страхове відшкодування було сплачено страховиком ПрАТ «СК «Уніка» страхувальнику - АТ КБ «ПриватБанк» на підставі укладеного між ними договору страхування.

Оскільки отримання лізингодавцем сума страхового відшкодування (382 602 грн) перевищувала суму заборгованості лізингоодержувача за договором (248 349,81 грн), лізингодавець мав сплатити лізингоодержувачу суму перевищення протягом 15 робочих днів з дати надходження коштів на рахунок лізингодавця (п.5.3 договору).

За таких обставин сплата банком як лізингодержувачем позивачу різниці між сумою страхового відшкодування та сумою, зарахованою на погашення заборгованості у відповідності до п. 5.3 ст.5 Договору лізингу є для позивача додатковим благом, а не сумою страхової виплати/страховим відшкодуванням.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при сплаті банком коштів, які є сумою перевищення між отриманим страховим відшкодуванням та сумою заборгованості за договором лізингу застосовуються пп.164.2.17 п.164.2 ст.164 ПК України, відповідно до якого додаткові блага включаються в загальний місячний (річний) оподатковуваний період, та не може бути застосований п.п.165.1.27 п.165.1 ст.165 ПК України, на який посилається позивач в апеляційній скарзі.

Позивач не пов`язував підстави позову з тим, що відповідачем при стягненні податків та зборів не було враховано фактично сплачені позивачем кошти за договором в сумі 496 960,41 грн з урахуванням відсотків за користування майном, відшкодування вартості страхування предмету лізингу, першого внеску за договором лізингу тощо, вказані обставини не були предметом розгляду суду першої інстанції, а тому доводи апеляційної скарги щодо неврахування цієї обставини судом першої інстанції є необґрунтованими.

Таким чином, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення в частині визначення розміру стягнення невиплачених грошових коштів з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат не дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини, які випливають із положень глави 73 ЦК України та які регулюють зобов`язання, що виникають із договорів лізингу, та не передбачають відшкодуваннявказаної шкоди. Крім того, укладаючи вказаний правочин - договір фінансового лізингу, сторонами у справі не визначався такий вид відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язання як відшкодування моральної шкоди.

Не погоджуючись з таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд виходить з того, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено.

Враховуючи характер правопорушення, вимоги розумності і справедливості, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок неналежного невиконання зобов`язання за договором фінансового лізингу.

При визначенні розміру грошового відшкодування суд бере до уваги характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань позивача внаслідок позбавлення його можливості розпоряджатися належними йому коштами на свій розсуд, був змушений відстоювати свої права і нести витрати на проведення досудового врегулювання спору та звернення до суду з даним позовом, вживати інших заходів для відновлення порушеного права, ступень вини відповідача, який допустив явну помилку при визначенні суми, яка підлягає поверненню лізингоодержувачу, а також вимоги розумності і справедливості.

Відмовляючи у відшкодуванні позивачу витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів на підтвердження факту оплати наданої допомоги в сумі 12 000 грн та акту наданих правових послуг.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Частинами першою, другою статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що норма частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні. Така практика є у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду, зокрема у постанові від 16 квітня 2019 року у справі № 817/1889/17.

Частинами першою, другою, третьою статті 246 ЦПК України встановлено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Проаналізувавши вищевикладене, колегія суддів вважає, що на учасника справи покладено обов`язок у першому зверненні до суду навести попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, а докази у підтвердження понесених витрат учасник справи повинен надати суду до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву і ці докази неможливо подати з поважних причин (ч. 1 ст. 246 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_1 у позовній заяві зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат позивача складається з витрат на правову допомогу в сумі 12 000 грн.

Однак, будь-якого попереднього розрахунку, з чого складається вказана сума, позивачем наведено не було.

До відповіді на відзив 17.08.2021 позивачем надана копія ордеру на надання правничої (правової) допомоги адвокатом Гостєвою К. М.

18.11.2021 позивачем подана заява про долучення документів до матеріалів справи: копію договору про надання юридичних послуг №150 від 01.02.2021; копію Додатку №1 від 01.02.2021 «Перелік та вартість послуг» до Договору про надання юридичних послуг №150 від 01.02.2021 ; копію Додатку №3 від 17.11.2021 «Акт наданих послуг» до Договору про надання юридичних послуг №150 від 01.02.2021; копію квитанції до прибуткового касового ордеру №150 від 17.11.2021 на суму 12 250 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач повинен був і мав можливість зазначити в позовній заяві попередній (орієнтовний) розрахунок витрат з огляду на перелік та вартість послуг, який було складено вже станом на 01.02.2021, а також надати акт наданих послуг, обсяг яких в суді першої інстанції закінчувався написанням позовної заяви (а.с. 159).

В апеляційній скарзі позивачем не наведено поважних причин, з яких він був позбавлений можливості зазначити в позовній заяві попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції передчасно відмовив у відшкодуванні витрат на правову допомогу є необґрунтованими.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не порушено норми процесуального права при вирішенні питання відшкодування витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки при поданні апеляційної скарги позивач був звільнений від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 362 грн за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 вересня 2021 року в частині відмови в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 5 000 грн на відшкодування завданої моральної шкоди.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір в сумі 1 362 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 11 липня 2022 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк