судді Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Усика Г. І.
за позовом ОСОБА_1 до Держава Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області, про компенсацію шкоди, завданої в результаті кримінального правопорушення.
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Головного Управління Державної казначейської служби України у Київській області про компенсацію шкоди, завданої в результаті кримінального правопорушення.
Посилаючись на те, що заподіяна їй внаслідок злочинних дій ОСОБА_2 майнова шкода не відшкодована (у кримінальному провадженні здійснюється досудове розслідування, на підставі статті 55 Конституції України, статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), просила визначити спосіб порушеного права та відшкодувати їй майнову шкоду в розмірі 684 275, 00 грн, завдану їй внаслідок скоєння злочину.
Стислий виклад рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 08 січня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновків, що за відсутності одного з обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення - факту наявності рішення щодо бездіяльності або незаконності дій відповідача, неможливо притягнути державу до відповідальності та зобов`язати відшкодувати шкоду, заподіяну внаслідок злочину.

Зважаючи на викладене та у зв`язку з поданням позивачем позовної заяви до Держави Україна в особі Головного Управління Державної казначейської служби України у Київській області, яка не є належним відповідачем у цій категорії справ, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Крім того, зауважив, що позивач не зазначила способу захисту порушеного права, а просила встановити це судовим рішенням.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково. Апеляційний суд змінив рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 січня 2020 року, виклавши мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в редакції постанови апеляційного суду. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції, правильно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 , однак помилково виходив з того, що відповідач у справі не є належним, оскільки держава Україна зобов`язалася компенсувати шкоду, завдану злочином, перед фізичними особами відповідно до Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та спеціального закону.

Проаналізувавши норми частини першої статті 1166, частини першої статті 1177 ЦК України, апеляційний суд, зазначив, що законодавець встановив презумпцію вини завдавача шкоди, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкода була завданою не з його вини. При цьому потерпілий повинен надати докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що за відсутності одного із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення - наявності рішення щодо бездіяльності або незаконності дій відповідача, неможливо притягнути особу до відповідальності та зобов`язати відшкодувати шкоду, але визнав помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивач не зазначила способу захисту порушеного права, а тому вважав необхідним виключити його з мотивувальної частини рішення, зазначивши, що позивач відповідно до статті 16 ЦК України обрала не той спосіб захисту та не довела, в чому полягає порушення її права, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила їх скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що:

- суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що позивач не вказала в позовній заяві на вчинення відповідачем стосовно неї будь-якого правопорушення, за наявності складу якого позивач мала б правові підстави для відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок вчинення такого делікту;

- суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що позовна заява ґрунтується не на делікті відповідача, вчиненому проти позивача, а є передбаченим частиною другою статті 1177 ЦК України позитивним обов`язком держави України, який випливає із правовою норми прямої дії статті 3 Конституції України щодо відповідальності держави за свою діяльність (правомірна превентивна та профілактична діяльність держави Україна в особі її правоохоронних органів не призвела до неможливості вчинення проти позивача ОСОБА_2 особливо тяжкого майнового злочину, який розслідується як один з епізодів його злочинної діяльності в рамках кримінального провадження № 0001851, внаслідок вчинення якого позивачу завдана майнова шкода на суму 684 275, 00 грн) та обов`язку захисту права власності позивача;

- суди не надали оцінки як в цілому, так і кожному окремо наданим позивачем письмовим доказам наявним у матеріалах справи;

- суди не врахували, що право на компенсацію шкоди, завданої позивачу як потерпілій у кримінальному провадженні № 0001851 внаслідок вчинення стосовно неї ОСОБА_2 злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, виникає у позивача (з огляду на диспозицію частини другої статті 1177 ЦК України) відразу після набуття позивачем статусу потерпілої внаслідок кримінального правопорушення та встановлення факту завдання їй шкоди таким злочином;

- суд апеляційної інстанції обґрунтував свою постанову посиланням на висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), що викладені у рішенні від 30 вересня 2014 року у справі «Петро Якович Петльований проти України» (заява № 54904/08) та ухвалі від 16 грудня 2014 року у справі «Золотнюк проти України» (заява № 3958/13) щодо індивідуальних заяв скаржників, які ґрунтувалися на редакції статті 1177 ЦК України, що діяла до 16 травня 2013 року і не передбачала безумовну компенсацію за рахунок Державного бюджету України шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення. Проте, чинна редакція норми частини другої статті 1177 ЦК України прямо передбачає можливість компенсації шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Також касаційна скарга містить посилання на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах.

У грудні 2020 року Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області із застосуванням засобів поштового зв`язку надіслало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому зазначило про необґрунтованість та безпідставність доводів заявника, а отже, відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Стислий зміст ухвали Верховного Суду

Постановою Верховного Суду від 01 червня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 січня 2020 року і постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області про компенсацію шкоди, завданої в результаті кримінального правопорушення.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та правове обґрунтування висновків

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені у статті 1166 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону (частина перша статті 1177 ЦК України).

На противагу наведеним загальним правилам, частиною другою статті 1177 ЦК України, яка містить спеціальне правило, визначено, що шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Щодо права на позов відповідно до частини другої статті 1177 ЦК України

Здійснивши правове тлумачення положень статті 1177 ЦК України та проаналізувавши норми міжнародного законодавства, зокрема положення Європейської конвенції про відшкодування збитків жертвам насильницьких злочинів від 24 листопада 1983 року (Конвенція), Декларації основних принципів правосуддя для жертв злочинів і зловживання владою, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 29 листопада 1985 року № 40/34 (Декларація), Верховний Суд дійшов висновку, що за загальним правилом відсутній обов`язок держави на відповідальність з відшкодування всім потерпілим шкоди, завданої вчиненням будь-яких кримінальних правопорушень (злочинів). Взяття на себе та виконання державою такого обов`язку є реалізацією її соціальної функції, межі виконання якої мають корелюватися з її економічними можливостями.

Зокрема зазначив, що статтею 12 Декларації встановлені мінімальні стандарти та обсяг відповідальності соціально-правової держави в разі неможливості отримання відшкодування шкоди жертвами кримінальних правопорушень (злочинів). За змістом Декларації виконання такого обов`язку держави, пов`язано з виплатою фінансової компенсації, а не відшкодуванням завданої шкоди, а отже, не пов`язано з потребою встановлення правопорушення з боку держави, тобто у класичному вимірі не є цивільно-правовою відповідальністю.

Аналізуючи зазначені норми, Верховний Суд дійшов переконання, що саме таким міркуванням відповідає ідея та конструкція статті 1177 ЦК України, структура та зміст якої визначають, що за загальним правилом, шкоду, завдану потерпілому в результаті вчинення кримінального правопорушення (злочином), має відшкодовувати винна особа, діями якої саме її завдано.

Здійснивши системний аналіз статті 1177 ЦК України, Верховний Суд зазначив, що частина перша статті 1177 ЦК України відповідає критеріям генерального делікту, закріпленого у статті 1166 ЦК України, за змістом якої шкода має відшкодовуватися в першу чергу її заподіювачем, а в частині другій статті 1177 ЦК України сформульоване правило про те, що в окремому законі України може бути встановлений субсидіарний обов`язок держави компенсувати завдану злочином шкоду, якщо її неможливо відшкодувати за рахунок винної особи. В такому законі мають бути визначені конкретизовані випадки виплати такої компенсації та певний порядок його здійснення.

Незважаючи на те, що зміст частини другої статті 1177 ЦК України носить характер відсилочної норми права, системний аналіз назви та змісту статті 1177 ЦК України дає підстави для висновку, що дія цього правила поширюється виключно на випадки встановленого у визначеному процесуальним законом порядку кримінального правопорушення. Тобто, у розпочатому кримінальному провадженні має бути, у першу чергу, встановлено сам факт вчинення певного кримінального правопорушення стосовно потерпілої, яка вимагає компенсації завданих їй збитків за рахунок держави, наявність шкоди; причинний зв`язок між кримінальним правопорушенням і завданою шкодою; вина особи, яка вчинила кримінальне правопорушення. Необхідною умовою застосування частини другої зазначеної норми є також неможливість отримання потерпілою особою відшкодування від безпосереднього заподіювача такої шкоди за загальними правилами деліктної відповідальності.

Зважаючи на наведене, а також ураховуючи презумпцію невинуватості (стаття 62 Конституції України, стаття 17 КПК України) та, що факт вчинення особою кримінального правопорушення і вина особи повинні бути встановлені у порядку кримінального провадження, оскільки встановлювати такий факт в порядку цивільного провадження, суд не має юрисдикційних повноважень, Верховний Суд дійшов висновку, що необхідною умовою застосування частини другої статті 1177 ЦК України є наявність вироку суду, що набрав законної сили, а так само постанови слідчого, дізнавача, прокурора чи ухвали суду про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, яким встановлено, що певна особа є винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, або, і це є найголовнішим, встановлено сам факт вчинення стосовно потерпілої певного кримінального правопорушення.

За відсутності встановленого факту кримінального правопорушення встановити всі умови застосування частини другої статті 1177 ЦК України неможливо, а тому право на позов відповідно до цієї правової норми не виникає. Фізична особа, яка вважає себе потерпілою від певного кримінального правопорушення, досудове розслідування щодо якого триває і факт вчинення кримінального правопорушення (злочину) належно не встановлені, не має права на позов про відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, на підставі частини другої статті 1177 ЦК України.

Проте така фізична особа за наявності відповідних підстав має право на позов про відшкодування їй заподіяної шкоди на загальних засадах (згідно зі статтями 1166 і/або 1167 ЦК України) або відповідно до іншого спеціального делікту в разі, якщо протиправність дій держави, її органів та посадових осіб окремо встановлені.

Ураховуючи, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001851 за фактом вчинення злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України,триває, компетентним органом достеменно не встановлено елементи складу відповідного кримінального правопорушення, зокрема не з`ясовано, що стосовно позивача саме вчинено злочин, Верховний Суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області про компенсацію шкоди, завданої в результаті кримінального правопорушення є передчасним, оскільки в рамках кримінального провадження не встановлено факту вчинення кримінального правопорушення відносно позивача, тому право на позов на підставі частини другої статті 1177 ЦК України у позивача не виникло, а отже, позов не підлягає задоволенню саме з цих підстав.

Суди попередніх інстанцій на наведене уваги не звернули та помилково відмовили в задоволенні позову з інших міркувань.

Щодо несхвалення закону для покладення обов`язку з відшкодування шкоди на державу

Верховний Суд зазначив, що на теперішній час у національному законодавстві України відсутній відповідний закон, який би визначав порядок відшкодування шкоди потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, але зауважив, що сама лише відсутність відповідного закону про порядок компенсації державою такої шкоди не унеможливлює розгляд справи за позовом потерпілого від кримінального правопорушення (злочину).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 30 вересня 2014 року у справі «Петро Якович Петльований проти України», заява № 54904/08, суд зауважив, що відповідно до ЦК України питання державної компенсації жертвам злочину врегульовано таким чином, що будь-яка вимога про таку компенсацію є умовною, і ці умови частково викладені у першому пункті статті 1177 ЦК України, який містить слова «якщо особа, яка вчинила злочин, не ідентифікована або неплатоспроможна». Подальші умови полягають у тому, що вони мають бути встановлені окремим законом, який не було прийнято до цього часу. Такий закон має також містити процедуру присудження та сплати компенсації. Вочевидь, право на компенсацію з боку держави жертвам злочину, передбачене загаданою статтею Кодексу, ніколи не було призначене, щоб бути безумовним.

Відповідно до Закону України від 16 травня 2013 року № 245-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо приведення законодавства у відповідність з Кримінальним процесуальним кодексом України» статтю 1177 викладено в такій редакції:

«Стаття 1177. Відшкодування (компенсація) шкоди фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення

1. Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

2. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом».

Отже, у новій редакції стаття 1177 ЦК України так само міститься посилання на те, що компенсація державою шкоди відбувається у випадках та порядку, передбачених законом.

Відсутність спеціального закону, до якого містить відсилання у частині другій названої статті, не перешкоджає потерпілій від кримінального правопорушення особі звертатись до суд за захистом порушених прав, в тому числі, шляхом подання позову про відшкодування шкоди в цивільному судочинстві на підставі частини другої статті 1177 ЦК України, такий позов є ефективним для захисту її прав та підставним, за умови встановлення факту вчинення відносно такої особи кримінального правопорушення.

Таким чином, змінюючи рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позову, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що посилання суду першої інстанції на те, що позивач у цій справі не зазначила способу захисту порушеного права є неправильним.

Водночас апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що позивач відповідно до статті 16 ЦК України обрала не той спосіб захисту порушеного права та не довела порушення її прав.

Доводи касаційної скарги про те, що право компенсації шкоди, завданої позивачу, як потерпілій у кримінальному провадженні № 0001851, внаслідок вчинення проти позивача ОСОБА_2 злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, виникає у позивача, з огляду на диспозицію частини другої статті 1177 ЦК України, відразу після набуття позивачем статусу потерпілої внаслідок кримінального правопорушення є безпідставними, оскільки лише факт визнання потерпілим не є підставою для компенсації шкоди на підставі положень частини другої статті 1177 ЦК України за відсутності встановленого у рамках кримінального провадження факту вчинення кримінального правопорушення відносно позивача.

Мотиви незгоди з висновками Верховного Суду в частині підстав відмови в задоволенні позову

ОСОБА_1 обґрунтовувала позовні вимоги тим, що внаслідок вчиненого стосовно неї ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, їй заподіяна майнова шкода в розмірі 684 275, 00 грн, яка не відшкодована винною особою у кримінальному провадженні. У вказаному кримінальному провадженні вона визнана потерпілою особою, а отже, відповідно до положень частини четвертої статті 1166, частини другої статті 1177 ЦК України, вона має право на компенсацію завданої майнової шкоди за рахунок Державного бюджету України.

Повністю погоджуюся з висновками Верховного Суду про безпідставність доводів касаційної скарги ОСОБА_1 про те, щоправо на компенсацію шкоди, завданої їй, як потерпілій особі у кримінальному провадженні № 0001851, внаслідок вчинення позивачем ОСОБА_2 злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України (з огляду на диспозицію частини другої статті 1177 ЦК України), у неї виникає відразу після набуття позивачем статусу потерпілої.

Верховний Суд правильно зазначив, що обов`язок держави відшкодувати шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення, не ґрунтується на загальних засадах цивільно-правової відповідальності. Цей обов`язок держава покладає на себе як гаранта прав та свобод громадянина.

За відсутності у позивача статусу потерпілої особи у кримінальному провадженні, взагалі відсутні підстави для звернення до суду з позовом про відшкодування (компенсацію) шкоди з посиланням на статтю 1177 ЦК України.

Разом з тим, не можу погодитися з висновками Верховного Суду про те, що необхідною умовою для застосування частини другої статті 1177 ЦК України є наявність вироку суду, що набрав законної сили, а так само постанови слідчого, дізнавача, прокурора чи ухвали суду про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, яким встановлено особу, яка є винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, а тому фізична особа, яка вважає себе потерпілою від кримінального правопорушення, досудове розслідування щодо якого триває і факт якого належно не встановлені, не має права на позов про відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення на підставі частини другої статті 1177 ЦК України. При цьому, відсутність закону, який передбачає порядок присудження та сплати відшкодування шкоди на підставі частини другої статті 1177 ЦК України, є другорядною підставою для відмови в задоволенні позову та істотно не впливає на вирішення цього спору.

Згідно зі статтею 127 КПК України підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення. Шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 1177 ЦК України, яка узгоджується з частиною третьою статті 127 КПК України, шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Таким чином, як частина третя статті 127 КПК України, так і частина друга статті 1177 ЦК України імперативно визначають, що законом мають бути встановлені як випадки, коли держава бере на себе обов`язок відшкодувати (компенсувати) шкоду особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, так і порядок відшкодування (компенсації) шкоди.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що саме спеціальним законом мають бути встановлені певні умови, з настанням яких виникає обов`язок держави з відшкодування шкоди потерпілій особі, як то: вирок суду, яким встановлено винну в кримінальному правопорушенні особу; постанови слідчого, прокурора суду про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, чи з підстав недоведеності вини особи в суді і вичерпання можливості їх отримати; не встановлення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення у разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності; постанови про зупинення кримінального провадження у зв`язку з розшуком особи, винної у скоєнні кримінального правопорушення; з інших підстав закриття чи зупинення кримінального провадження, визначених КПК України, а також визначені спеціальним законом склади кримінальних правопорушень, шкода від вчинення яких відшкодовується (компенсується) державою.

За відсутності такого закону, як це передбачено частиною другою статті 1177 ЦК України, суд не може тлумачити норму права на власний розсуд, підміняти у такий спосіб законодавця, усуваючи прогалини в регулюванні спірних правовідносин, інакше це не відповідає положенням частини другої статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.ї

Таким чином, Верховному Суду належало відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 саме з підстав відсутності спеціального закону, що узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини у справі Петльований проти України, № 54904/08, від 30 вересня 2014 року, у якій ЄСПЛ зазначив, що «відповідно до Цивільного кодексу питання державної компенсації жертвам злочину врегульовано таким чином, що будь-яка вимога про таку компенсацію є умовною, і ці умови частково викладені у першому пункті статті 1177 ЦК України, який містить слова «якщо особа, яка вчинила злочин, не встановлена або неплатоспроможна». Подальші умови полягають у тому, що вони мають бути встановлені окремим законом, який не було прийнято до цього часу. Той закон має також містити процедуру присудження та сплати такої компенсації. Ясно видно з цих застережень, що право на компенсацію з боку держави жертвам злочину, передбачене вищевказаною статтею Кодексу, ніколи не було призначене, щоб бути безумовним. Крім того, національні суди підтвердили, що за відсутності закону, який формує такі положення, ніяке право на компенсацію не може виникнути згідно статті 1177 ЦК України, взятої окремо».

Незважаючи на те, що такий висновок ЕСПЛ зробив за попередньої редакції статті 1177 ЦК України, вважаю, що він є застосовним і до чинної редакції зазначеної норми.

Суддя:Г. І. Усик