Провадження № 22-ц/812/220/22 Головуючий суду першої інстанції Паньков Д.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2022 року м. Миколаїв Справа 484/2224/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє її представник ОСОБА_1 , на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Панькова Д.А., в залі судового засідання в м. Первомайськ, повний текст якого складено 19 листопада 2021 року, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Синюхино-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

11 червня 2021 року ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , Синюхино-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 жовтня 2021 року до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено ОСОБА_4 .

Позов обґрунтовано тим, що вона разом з родиною з вересня 2005 року постійно проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 на підставі укладеної усної угоду між нею та ОСОБА_5 і ОСОБА_3 про придбання вищевказаного житлового будинку. Після приведення продавцями всіх правовстановлюючих документів на будинок до його відчуження сторони мали намір укласти угоду купівлі-продажу посвідчену нотаріально. Продавці на підтвердження угоди передали їй документи на будинок.

Після передачі документів на будинок та ключів, продавці на зв`язок з нею не виходили.

Житловий будинок АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , про шо свідчить реєстрація будинку в Первомайському МБТІ.

Також на вказаний житловий будинок виданий новий технічний паспорт на її ім`я, так як вона вже значний час проживає у вказаному будинку.

Відповідно до інформаційної довідки Голованівського відділу РАЦС, ОСОБА_6 помер у 2014 році в с. Побузьке, а ОСОБА_6 не мешкає в с. Брід Первомайського району, має поганий стан здоров`я, є людиною похилого віку, не бажає та за станом здоров`я не може переоформлювати вказаний житловий будинок на неї. Отже вона позбавлена можливості оформити договір купівлі-продажу будинку у нотаріуса.

Крім того, проживаючи в будинку разом з родиною вона самостійно несе всі витрати по утриманню домоволодіння, за власні кошти проводила капітальний та поточні ремонти. Тобто вона вже більше 15 років добросовісно відкрито володіє вищевказаним житловим будинком та є набувачем цього майна.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо в момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю. Позивач була обізнана про власників спірного нерухомого майна, а тому сам по собі факт користування спірним майном не є безумовною підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю.

Не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_2 , через свого представника, подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати судове рішення та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 мотивувала тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не досліджені докази, надані нею з позовом та не встановлені всі обставини справи, що призвело до винесення передчасного та незаконного рішення у справі.

Всі обставини, які були викладені у позові, були встановлені судом першої інстанції, але їм була надана неналежна правова оцінка, що призвело до винесення помилкового рішення.

До неї ані власник будинку, ані спадкоємець третя особа у справі, з вимогою про повернення нерухомого майна (спірного будинку) не звертались, а тому є всі підстави для набуття нею права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

В наданій на адресу суду заяві від 08 листопада 2021 року, ОСОБА_4 просить розглянути справу за її відсутності та просить позовну заяву ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю на житловий будинок АДРЕСА_1 задовольнити повністю.

Але суд першої інстанції не вказав в оскарженому рішенні про вищевказану заяву третьої особи та не надав відповідної оцінки.

Дані дії суду свідчать про необ`єктивний, не всебічний та неповний розгляд справи, з грубим порушенням процесуальних норм, що привело до винесення незаконного рішення.

Судом першої інстанції також порушені вимоги статті 206 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачі та третя особа визнали позов, при цьому їхні права та інтереси жодним чином не порушуються, вони надали відповідні заяви, а тому у Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області були всі правові підстави для задоволення позову.

Надавши свої заяви про визнання позовних вимог, відповідачі та третя особа визнали обставини справи, а тому ці обставини не підлягають доказуванню відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України.

Також суд помилково застосував до спірних правовідносин частину 1 статті 344 ЦК України, замість частини 3 цієї статті, хоч і посилався у рішенні на частину 3 статті 344 ЦК України, але не застосовує її при вирішенні даної справи.

В зв`язку з чим, посилання суду в рішенні на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанову Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц є безпідставним.

На день слухання справи від учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідачі та третя особа в судове засідання апеляційного суду не з`явилися про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що у 2005 році між позивачем та ОСОБА_6 і ОСОБА_3 була усна домовленість про придбання житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки у продавців на той час не були оформлені правовстановлюючі документи на будинок.

ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на підтвердження угоди передали позивачу документи на будинок та ключ.

Технічний паспорт на спірний будинок станом на 11 лютого 2020 року виготовлений ні ім`я ОСОБА_2 .

Згідно довідки виконавчого комітету Довгопристанської сільської ради від 24 листопада 2020 року ОСОБА_2 проживає в АДРЕСА_1 , має земельну ділянку розміром 0,6800 га та сплачує земельний податок.

Згідно виписки з погосподарської книги № 1 Довгопристанської сільської ради Первомайського району Миколаївської області про реєстрацію та проживання у 2016-2020 роки ОСОБА_2 проживає в АДРЕСА_1 .

Відповідно до виписки з погосподарської книги № 6 Довгопристанської сільської ради Первомайського району Миколаївської області про реєстрацію та проживання у 2001-2005 роки позивач проживала в АДРЕСА_1 .

Право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за будь-якою особою не зареєстровано, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 197920263 від 28 січня 2020 року.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина 1 статті 344 ЦК України).

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, який правильно застосував суд першої інстанції.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Установивши, що позивач знала про власників спірного будинку з моменту вселення та проживала у ньому за згодою власників ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , які не відмовлялися від свого права власності на будинок, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказане майно не може бути об`єктом набувальної давності.

Сам лише факт користування спірним приміщенням не дає підстав для задоволення позовних вимог про набуття права власності на нього на підставі статті 344 ЦК України.

Положення наведеної статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань, чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Під час розгляду справи позивач не надав доказів, а матеріали справи таких не містять, про те, що він володіє майном не за волею власника і не знав, хто є власником.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на спірний будинок за набувальною давністю, оскільки позивач не є добросовісним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги щодо належного користування майном, реєстрації в будинку, оплати спожитих комунальних послуг не підтверджують підстав для застосування правил статті 344 ЦК України, оскільки сам лише факт проживання позивача з родиною у спірному будинку, утримання його в належному стані та здійснення оплати за житлово-комунальні послуги не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю.

Посилання заявника на визнання вимог відповідачами не може бути підставою для застосування положень статті 344 ЦК України, оскільки за набувальною давністю може набуватися право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що у цій справі позивачем не доведено і судом першої інстанції не встановлено.

Укладення між позивачем та ОСОБА_6 і ОСОБА_3 угоди у вигляді усної домовленості про продаж будинку, факт отримання ОСОБА_2 документів від власників будинку, а також проживання останньої у цьому будинку, не підтверджує згоди на відчуження нерухомого майна та не свідчить про наявність правових підстав набуття права власності на майно за набувальною давністю.

Аргументи апеляційної скарги про безпідставне врахування судом висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанову Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц є неприйнятними та спростовуються змістом оскаржуваного судового рішення, висновки у якому відповідають вказаним постановам, а норми статті 344 ЦК України до спірних правовідносин застосовано правильно з урахуванням установлених у цій справі обставин.

Щодо доводів апеляційної скарги про визнання позову відповідачами, то слід зазначити таке. Визнання права власності на майно за набувальною давністю з урахуванням тільки визнання позову відповідачами є помилковим, оскільки рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. У разі визнання відповідачами позову суд ухвалює рішення про задоволення позову лише у випадках наявності для того законних підстав. Проте у цій справі визнання відповідачами позову суперечить закону, а саме правилам статті 344 ЦК України, а відтак суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги визнання відповідачами позову, продовживши розгляд справи. Визнання позову третьою особою ОСОБА_4 позовних вимог взагалі не має правового значення при вирішення спору, оскільки відповідно до процесуального статусу третьої особи вимоги до неї позивачем не заявлялись. Порушення судом першої інстанції частини 4 статті 206 ЦПК України щодо не постановлення ухвали про відмову у визнанні відповідачами позову не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди заявника з наданою судом оцінкою зібраним у справі доказам та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин в тому контексті, який на думку заявника свідчить про набуття нею права власності на спірний будинок за правилами статті 344 ЦК України, проте ці обставини були перевірені судом і наявність наведених у цій нормі підстав спростовано під час розгляду справи.

Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на вирішення спору по суті не впливають.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судові рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки за результатами розгляду апеляційної скарги в її задоволенні слід відмовити, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв її представник ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М.Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 16 лютого 2022 року.