КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2022 року м. Київ

Справа №752/24778/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/5338/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В. суддів: Поліщук Н.В., Лапчевської О.Ф. за участю секретаря Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Колдіної О.О. 22 листопада 2021 року у м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,

В С Т А Н О В И В

У грудні 2020 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати недійсним договір комерційної концесії (франчайзингу) №2845АЛ, укладений 15 червня 2020 року між нею та відповідачем.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що лише після укладення вказаного договору комерційної концесії позивачу стало відомо про те, що власником (володільцем реєстрації) торгової марки « ІНФОРМАЦІЯ_1 », є фізична особа ОСОБА_2 , а не фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , як зазначено у договорі. Тому позивач вважає, що відповідач розпорядилась правами, які не належать їй як суб`єкту підприємницької діяльності, тим самим її було введено в оману щодо обставин які мають істотне значення. Також позивач вказує на порушеня вимог ст. 1117 ЦК України, які визначають, що сторонами договору концесії можуть бути фізичні і юридичні особи, які є суб`єктами підприємницької діяльності.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено, що відповідач при укладенні оспорюваного правочину діяла умисно та ввела позивача в оману стосовно належності їй права на знак для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Суд пославшись на положення з п. 1 ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», вказав що права на знак « ІНФОРМАЦІЯ_1 » діють з дати подання заявки, тобто з 16 жовтня 2018 року. Договір був укладений 15 червня 2020 року, а тому позивач могла законно здійснювати права, що випливають із свідоцтва на цей знак для товарів і послуг.

Судом встановлено, що позивач, укладаючи договір від 15 червня 2020 року не мала статусу фізичної особи-підприємця, вона була зареєстрована підприємцем лише 19 серпня 2020 року. Однак, позивач виконувала умови договору, відкрила магазин, користувалась знаком для товарів, що належить відповідачу, а зазначаючи як одну із підстав недійсності договору, відсутність у неї статусу фізичної особи-підприємця на думку суду, позивач діє недобросовісно, з огляду на що, позов не підлягає задоволенню.

Не погодилась з вказаним судовим рішенням позивач, нею подано апеляційну скаргу, в якій вказується на необґрунтованість рішення суду, оскільки воно було прийнято при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для вирішення справи, не надано оцінки доводам, наведеним нею в позовній заяві, що є порушенням норм процесуального права. Судом також неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема не враховано норми спеціального законодавства щодо торгівельних марок, Господарського кодексу України, не врахована практика Верховного Суду. Наведене у сукупності, на думку позивача, є підставою для скасування оскаржуваного рішення в повному обсязі та ухвалення нового рішення про задоволення заявлених позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Толоконов К.В. підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просив про задоволення заявлених ними вимог.

Представник відповідача - адвокат Черемін Д.В. в судове засідання не з`явився, в заяві від 20 червня 2022 року, яка надійшла на електронну пошту апеляційного суду, просив розглянути справу у відсутності сторони відповідача.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа підприємець з 19 серпня 2020 року, відповідач ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа-підприємець з 19 лютого 2018 року /а.с.14-19/.

Згідно з Базою даних «Зареєстровані в Україні знаки для товарів і послуг» ОСОБА_2 є власником прав на торгівельну марку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » для 35 та 39 класів МКТП, про що видано свідоцтво № НОМЕР_1 , бібліографічні дані опубліковано 25 вересня 2020 року, дата подання заявки визначена 16 жовтня 2018 року, строк дії свідоцтва до 16 жовтня 2028 року /а.с.20-23/.

15 червня 2020 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та фізичною особою ОСОБА_1 укладено договір комерційної концесії (франчайзинг) № 2845АЛ, відповідно до умов якого правоволоділець ( ОСОБА_2 ) зобов`язується надати користувачеві ( ОСОБА_1 ) за винагороду на зазначений у договорі строк право використовувати в підприємницькій діяльності користувача комплекс приналежних правоволодільцеві виключних прав, а саме: право на фірмове найменування і комерційне позначення правоволодільця, на охоронювану комерційну інформацію, на товарний знак і знак обслуговування.

Відповідно до п.1.2. вказаного договору, користувач має право використовувати приналежний правоволодільцеві комплекс виключних прав на території міста Дніпро для однієї торгової точки, без права продажів онлайн.

Пунктом 1.5. договору встановлено, що для виконання умов цього Договору правоволоділець надає також: право на користування торговою маркою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке оформлюється за Додатком до цього Договору; право на продаж продукції під торговою маркою « ІНФОРМАЦІЯ_1 »; повний інструктаж щодо всіх процесів роботи торгової точки й організації роздрібної торгівлі; право на рекламну підтримку в соцмережах та інших рекламних проектах для просування торгової марки « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Умовами п.3 цього договору передбачена одноразова винагорода у вигляді безповоротного внеску у сумі, що складає 186199,3 грн, що еквівалентно 7000 доларів США та щомісячні роялті - платежі 5% від суми проданих товарів. На перші три місяці надаються канікули з оплати роялті /а.с.7-13/.

В подальшому, а саме 12 вересня 2020 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності та відомостей, що становлять комерційну таємницю, згідно з яким правоволоділець зобов`язується надати замовникові (за винагороду) на зазначений у договорі строк право використовувати в підприємницькій діяльності замовника комплекс приналежних правоволодільцеві виключних прав, а саме: право на комерційне найменування правоволодільця, на охоронювану комерційну інформацію, авторські права на твір (логотип). Умовами п.3 цього договору передбачена одноразова винагорода у вигляді безповоротного внеску у сумі, що складає 186199,3 грн, що еквівалентно 7000 доларів США та щомісячні роялті - платежі 3% від суми проданих товарів. На перші три місяці надаються канікули з оплати роялті /а.с.79-86/.

Розглядаючи спірні правовідносини апеляційним судом перш за все здійснюється перевірка підсудності (юрисдикції) справи з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

У ст. 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень ст. 19 цього Кодексу, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

В порядку п.1 ч.1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Отже, критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

З матеріалів даної справи вбачається, що сторони у справі, на час звернення, мають статус фізичної особи-підприємця, проте позивач звернулась до суду в статусі фізичної особи, предметом спору є договір концесії, який носить господарсько-правовий характер, однак спірний договір був укладений між відповідачем, як фізичною особою-підприємцем, та позивачем, як фізичною особою (статус фізичної особи-підприємця набутий нею після укладення договору).

Враховуючи, що суд розглядає спірні правовідносини за правилами, що діяли на час їх вчинення, то слід дійти висновку, що спірний договір укладений стороною, яка не є підприємцем, що виходячи з положень п.1 ч.1 ст. 20 ГПК України унеможливлює її звернення до господарського суду. Таким чином, за для забезпечення доступу до правосуддя, колегія суддів апеляційного суду вважає, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Розглядаючи спірні правовідносини по суті, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1. ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями ст. 1115 ЦК України за договором комерційної концесії одна сторона (правоволоділець) зобов'язується надати другій стороні (користувачеві) за плату право користування відповідно до її вимог комплексом належних цій стороні прав з метою виготовлення та (або) продажу певного виду товару та (або) надання послуг. Відносини, пов'язані з наданням права користування комплексом прав, регулюються цим Кодексом та іншим законом.

Положеннями ст. 1116 ЦК України визначено, що предметом договору комерційної концесії є право на використання об`єктів права інтелектуальної власності (торговельних марок, промислових зразків, винаходів, творів, комерційних таємниць тощо), комерційного досвіду та ділової репутації. Договором комерційної концесії може бути передбачено використання предмета договору із зазначенням або без зазначення території використання щодо певної сфери цивільного обороту.

В силу ст. 1117 ЦК України сторонами в договорі комерційної концесії можуть бути фізична та юридична особи, які є суб`єктами підприємницької діяльності.

Договір комерційної концесії укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми договору концесії такий договір є нікчемним (ст. 119 ЦК України).

Згідно зі ст. 50 ЦК України право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Обмеження права фізичної особи на здійснення підприємницької діяльності встановлюються Конституцією України та законом.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб - підприємців є відкритою.

Якщо особа розпочала підприємницьку діяльність без державної реєстрації, уклавши відповідні договори, вона не має права оспорювати ці договори на тій підставі, що вона не є підприємцем.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 320 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 493 ЦК України суб'єктами права інтелектуальної власності на торговельну марку є фізичні та юридичні особи.

Набуття права інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчується свідоцтвом. Умови та порядок видачі свідоцтва встановлюються законом. Обсяг правової охорони торговельної марки визначається наведеними у свідоцтві її зображенням та переліком товарів і послуг, якщо інше не встановлено законом (ст.494 ЦК ).

Згідно з положеннями ч.ч.1,2,7 ст.16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» права, що випливають із свідоцтва, діють від дати подання заявки. Свідоцтво надає його власнику право використовувати торговельну марку та інші права, визначені цим Законом. Власник свідоцтва може передавати будь-якій особі виключні майнові права інтелектуальної власності на торговельну марку повністю або щодо частини зазначених у свідоцтві товарів і послуг на підставі договору.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В порядку ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

З наведених обставин справи вбачається, що 15 червня 2020 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та фізичною особою ОСОБА_1 укладено договір комерційної концесії (франчайзинг) № 2845АЛ, відповідно до умов якого правоволоділець ( ОСОБА_2 ) зобов`язується надати користувачеві ( ОСОБА_1 ) за винагороду на зазначений у договорі строк право використовувати в підприємницькій діяльності користувача комплекс приналежних правоволодільцеві виключних прав, а саме: право на фірмове найменування і комерційне позначення правоволодільця, на охоронювану комерційну інформацію, на товарний знак і знак обслуговування.

Судом встановлено, що позивач, укладаючи договір від 15 червня 2020 року не мала статусу фізичної особи-підприємця, вона була зареєстрована підприємцем 19 серпня 2020 року. Тобто укладення позивачем 15 червня 2020 року договору комерційної концесії суперечить положенням ст.1117 ЦК України. Однак, в силу ч. 3 ст. 50 ЦК України, позивач, як особа, що розпочала підприємницьку діяльність без державної реєстрації, уклавши відповідні договори, не має права оспорювати ці договори на тій підставі, що вона не є підприємцем. А отже слід погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що зазначена обставина не може бути підставою для визнання недійсним оспорюваного договору. Вказану обставину також можна віднести до критерію недобросовісності дій позивача, як то визначив суд першої інстанції. Таким чином, в цій частині рішення суду відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Іншою підставою недійсності договору позивач вказує введення її в оману стосовно належного правоволодільяця торгової марки « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яким є фізична особа ОСОБА_2 , а не фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , як зазначено у договорі.

Поняття «фізична особа» та «фізична особа - підприємець» у законодавчому розумінні мають різний статус. Проте ЦК України окремо не визначає такий суб'єкт права власності, як фізична особа - підприємець, набуття такого статусу дозволяє лише здійснювати господарську діяльність. Положення, якими регулюються права інтелектуальної власності і, зокрема права на торгівельні марки передбачають, що суб`єктом цих прав можуть бути фізичні і юридичні особи.

При цьому, в силу положень ч. 1 ст.320 ЦК України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

Незалежно від того, який статус у подальшому фізична особа обере для себе, у тому числі у разі прийняття рішення про здійснення підприємницької діяльності, суб`єктом права інтелектуальної власності виступає саме фізична особа, на яку зареєстроване це право. Однак вказане не позбавляє її права використовувати цей об`єкт інтелектуальної власності у своїй підприємницькій діяльності. Використання власного майна для здійснення, зокрема, підприємницької діяльності є одним із напрямів розпорядження майном фізичної особи. А отже, укладений відповідачем договір, як фізичною-особою підприємцем, щодо розпорядження правами на торгівельну марку, які їй належали як фізичній особі, не суперечить вимогам чинного законодавства, і відповідно не є підставою недійсності правочину.

Слід погодитись і з висновками суду першої інстанції про те, що права на знак « ІНФОРМАЦІЯ_1 » діють з дати подання заявки, тобто з 16 жовтня 2018 року. Договір був укладений 15 червня 2020 року, а тому позивач могла законно здійснювати права, що випливають із свідоцтва на цей знак для товарів і послуг. А отже і в цій частині рішення суду відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Отже, суд повно і об`єктивно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким дав належну правову оцінку. Оскаржуване рішення постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: Н.В. Поліщук

О.Ф. Лапчевська

Повний текст рішення складений 04 липня 2022 року.