КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2022 року м. Київ

Справа № 760/7651/20

Апеляційне провадження №22-ц/824/3888/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Коробенка С.В. 23 липня 2021 року у м. Києві, у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського національного університету будівництва і архітектури про стягнення вихідної допомоги, оплати тимчасової непрацездатності, середнього заробітку за час розрахунку при звільненні, моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відокремленого структурно підрозділу «Інститут інноваційної освіти» Київського національного університету будівництва і архітектури, в якому просив:

- стягнути оплату трьох днів тимчасової непрацездатності в сумі 1757,94 грн;

- стягнути вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 31816,01 грн;

- стягнути розмір середнього заробітку за весь час розрахунку при звільненні за період з 05 лютого 2020 року по день ухвалення рішення судом;

- стягнути компенсацію за заподіяну моральну шкоду в розмірі 10000, 00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до наказу ВСП «Інститут інноваційної освіти» КНУБА від 13 листопада 2018 року за №04-06/226-к позивача було прийнято на посаду начальника юридичного відділу зазначеного підрозділу з 14 листопада 2018 року. 10 грудня 2019 року, під тиском в.о. директора Інституту Даневича О.С., він був змушений написати заяву про звільнення, в якій він просив про звільнення згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України та в останній день відпустки. Також позивач вказував на обставини звернення до керівництва КНУБА щодо дій в.о. директора Даневич О.С. та на обставини притягнення його до дисциплінарної відповідальності з особистих мотивів.

В подальшому позивача було звільнено 22 січня 2020 року, хоча з 21 січня 2020 року по 30 січня 2020 року він хворів, про що надав листок непрацездатності.

Як стверджував позивач, при звільненні йому не були оплачені три дні тимчасової непрацездатності: 23, 2 та 25 січня, не була виплачена вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку згідно зі ст. 44 КЗпП України.

Внаслідок порушення відповідачем трудових прав позивачу була заподіяна і моральна шкода.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23 липня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Київського національного університету будівництва і архітектури про стягнення вихідної допомоги, оплати тимчасової непрацездатності, середнього заробітку за час розрахунку при звільненні, моральної шкоди - відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не оскаржувалась дата звільнення з посади, а тому відсутні підстави покладення на відповідача обов`язку оплатити дні тимчасової непрацездатності після дати звільнення. Відносно стягнення з відповідача суми вихідної допомоги, суд зазначив, що позивачем не було заявлено вимог про зміну формулювання причин звільнення, в справі відсутні докази порушення відповідачем трудових прав позивача, які б свідчили про теоретичну обґрунтованість подання позивачем заяви про звільнення у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства. А отже і правові підстави для стягнення вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку відсутні. Оскільки судом не встановлено допущених відповідачем порушень трудового законодавства в межах заявлених ОСОБА_1 вимог, а тому вимоги про стягнення моральної шкоди також залишені без задоволення.

Не погодився із вказаним судовим рішенням позивач ОСОБА_1 , ним подано апеляційну скаргу, в якій зазначає про незаконність рішення як такого, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Вказує на те, що судом не було встановлено допущених відповідачем порушень трудового законодавства. Але суд не звернув уваги, що позивача було звільнено під час хвороби, що зобов`язує роботодавця здійснити оплату перших п`яти днів тимчасової непрацездатності позивача. Зазначає, що судом не були взяті до уваги його звернення до ректора КНУБА щодо примушування його до написання заяви про звільнення. Вказує, що в заяві він просив звільнити його на підставі ч.3 ст. 38 КЗПП України, і відповідач не вправі був змінювати підставу розірвання трудового договору, а отже суд безпідставно зробив висновок про те, що його було звільнено на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України. Судом було зроблено невірний висновок стосовно того, що з позивачем було проведено повний розрахунок за сумами, нарахованими станом на день звільнення. При цьому судом не розглядалися всі обставини нарахування та здійснення розрахунку за сумами загалом по всім виплатам.

На підставі викладеного, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Клименко К.О. зазначає, що доводи викладені в апеляційній скарзі є безпідставними, а рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що про факт захворювання у період з 21 січня 2020 року по 30 січня 2020 року ОСОБА_1 керівництво своєчасно не повідомив, копію листа непрацездатності надав лише 03 лютого 2020 року. Згідно з наказом Інституту позивач був звільнений з посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 22 січня 2020 року. Даний наказ про звільнення ОСОБА_1 не оскаржував, не звертався до суду з відповідним позовом про зміну формулювання причин звільнення. Тому підстави для нарахування йому за листком непрацездатності та матеріальної допомоги при звільненні відсутні. ОСОБА_1 не надав суду жодного доказу на підтвердження отримання моральної шкоди та обґрунтування його розміру, тому ці вимоги не підлягають до задоволення.

На підставі викладеного, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив її задовольнити.

Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки свого представника суду не повідомив. Тому колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність сторони відповідача.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що наказом №04-06/226-к від 13 листопада 2018 року позивач був призначений на посаду начальника юридичного відділу Відокремленого структурного підрозділу «Інститут інноваційної освіти» Київського національного університету будівництва і архітектури, що підтверджується даними його трудової книжки (т.1 а.с. 21-22).

05 та 06 грудня 2019 року позивач разом з двома іншими працівниками здійснив колективне звернення до ректора КНУБА, в якому вказувалось про здійснення погроз на їх адресу в.о. директора Відокремленого структурного підрозділу «Інститут інноваційної освіти КНУБА» Даневичем О.С. (т.1 а.с. 25-31).

У відповіді на ці звернення, в листі від 19 грудня 2019 року, відповідачем не визнані зазначені у зверненні обставини, але вказано на те, що керівництвом звернуто увагу в.о. директора ВПС «Інститут інноваційної освіти КНУБА» на недопустимість порушення трудових прав і інтересів працівників інститут (т.1 а.с.32).

10 грудня 2019 року позивачем подано заяву наступного змісту: «Прошу надати мені частину невикористаної основної щорічної відпустки з 11 грудня 2020 року з подальшим звільненням за власним бажанням останнім днем відпустки за ч.3 ст.38 КЗпП України». Заява містить резолюцію «До наказу» від 10 грудня 2019 року (т.1 а.с.24,115).

Зі службової записки ОСОБА_2 вбачається, що вказана особа повідомляє в.о. директора Відокремленого структурного підрозділу «Інститут інноваційної освіти КНУБА» Даневича О.С. про те, що нею виявлено факт підробки заяви про звільнення ОСОБА_1 у частині того, що після резолюції керівником зазначено «останнім днем відпустки за ч.3 ст.38 КЗпП України» (т. 1 а.с.122).

Розпорядженням Відокремленого структурного підрозділу «Інститут інноваційної освіти КНУБА» № 04-03.1/20/ від 11 грудня 2019 року створено комісію з метою проведення службового розслідування по факту підробки заяви про відпустку та звільнення начальника юридичного відділу ОСОБА_1 (а.с.123).

Актом від 11 грудня 2019 року комісією був встановлений факт підробки заяви про відпустку та звільнення начальника юридичного відділу ОСОБА_1 (а.с.124).

В заяві від 20 січня 2020 року за підписом в.о. директора Відокремленого структурного підрозділу «Інститут інноваційної освіти КНУБА» Даневича О.С. повідомляється Солом`янському РУГУНП України в м. Києві про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.366 КК України (т.1 а.с.119-120). Дані про прийняття цієї заяви Солом`янським РУГУНП України в м. Києві та результати розгляду цього звернення в матеріалах справи відсутні.

З Наказу № 10-к від 19 січня 2020 року вбачається, що відповідачем продовжено основну щорічну відпустку позивача за наказом від 10 грудня 2019 року №100-в на 12 календарних днів з 11 січня 2020 року по 22 січня 2020 року, у зв`язку з тим, що під час перебування у відпустці йому було надано листок тимчасової непрацездатності з 16 грудня 2019 року по 27 грудня 2019 року (т.1 а.с.117).

22 січня 2020 року відповідачем видано наказ №32-к про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Визначено головному бухгалтеру Сотниковій І.М. виплатити грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 1 день (т. 1 а.с. 20,118).

В заяві від 30 січня 2020 року позивач повідомив відповідача про те, що в період з 16 грудня 2019 року по 27 грудня 2019 року та з 21 січня 2020 року по 30 січня 2020 року йому були видані листки тимчасової непрацездатності. У зв`язку з чим він просив продовжити йому відпустку. В додатках до цього листа зазначений листок непрацездатності №370948. Зазначене повідомлення надійшло до Інституту, згідно штампу вхідної кореспонденції, 03 лютого 2020 року (т.1 а.с.40,116).

Матеріали справи місять копію листка непрацездатності №370948, з якого вбачається, що позивачу було надано звільнення від роботи з 21 січня 2020 року по 30 січня 2020 року (т.1 а.с. 39).

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівнику виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

В порядку визначеному п.1 ч.2 ст.80 КЗпП України щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена у разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку..

Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з ч.ч.1,3 ст. 14 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Вказані принципи визначають межі розгляду справи і унеможливлюють втручання суду у взаємовідносини сторін, які не становлять предмет спору.

З наведених обставин вбачається, що при зверненні до суду з позовом позивач посилався на неправомірність дій відповідача щодо спонукання його звільнення, накладення на нього дисциплінарного стягнення та звільнення під час перебування на лікарняному. Проте наказ про звільнення позивачем не оскаржується, ні в цілому ні в його частинах. У позовних вимогах відсутні вимоги про визнання наказу про звільнення неправомірним, зміну дати чи підстав звільнення. В суді апеляційної інстанції позивачем заявлено, що він погодився зі звільненням і з формулюванням «за власним бажанням», так як звільнення за ч. 3 ст.38 КЗпП України також є звільненням за власним бажанням. А отже, в межах даної справи позивач не оскаржує своє звільнення, зокрема, не оскаржується дата звільнення визначена відповідачем «22 січня 2020 року» та визначені відповідачем підстави звільнення «ст. 38 КЗпП України». У зв`язку з цим суд, діючи в межах принципу диспозитивності, не має надавати оцінку правомірності звільнення позивача, а визначені в наказі дані є такими, що погоджені сторонами спірних трудових правовідносин.

Таким чином, на момент отримання відповідачем інформації про тимчасову непрацездатність позивача з 21 січня 2020 року по 30 січня 2020 року, останній вже був звільнений. А отже правові підстави для стягнення оплати трьох днів тимчасової непрацездатності, які мали місце після дати звільнення, як про то просить позивач, відсутні.

Як вже вказано вище, позивач в судовому засіданні апеляційного суду вказав на те, що він погодився зі звільненням на підставі ст.38 КЗпП України, так як він просив про звільнення за даною нормою, але на підставі частини 3 цієї статті. Однак, в наказі про звільнення не конкретизована частина ст. 38 КЗпП України на підставі якої відбулось звільнення. Положення ст.38 КЗпП України визначають розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, що і трактується як звільнення за власним бажанням працівника. А отже, як звільнення за ч.1, так і звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України, є звільненням за власним бажанням працівника.

Слід зазначити, що текст заяви позивача від 10 грудня 2019 року викладений не досить логічно та однозначно. Відповідач вказує на обставини підроблення заяви, але ці обставини не доведені належним чином. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин на які посилається позивач, як на підстави порушення відповідачем законодавства про працю, а саме дій керівника структурного підрозділу щодо спонукання його до звільнення. А у відповіді на колективне звернення, на яке посилається позивач, відповідачем не визнані ці обставини, лише вказано на те, що керівництвом звернуто увагу в.о. директора ВСП «Інститут інноваційної освіти КНУБА» на недопустимість порушення трудових прав і інтересів працівників інститут. Обставини притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, останнім не оскаржувались, ні окремо, ні в межах даної справи, а отже відсутні підстави для висновку про неправомірність застосування дисциплінарного стягнення. Натомість заява про звільнення написана позивачем власноручно і, як встановлено апеляційним судом, добровільно. Позивач своє звільнення, і підстави звільнення не оскаржує. А отже висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем обставин порушення відповідачем його трудових прав, які стали підставою для звільнення, відповідає обставинам справи.

Крім того, в наказі про звільнення відсутнє визначення про виплату позивачу вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, як передбачено положеннями ст.44 КЗпП України. Вказане свідчить про те, що відповідачем прийнято рішення про звільнення позивача на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, на це вказував відповідач в ході розгляду справи. Як вже вказано вище, позивач своє звільнення і підстави звільнення не оскаржує, у зв`язку з цим суд, діючи в межах принципу диспозитивності, не має надавати оцінку правомірності звільнення позивача, а визначені в наказі дані є такими, що погоджені сторонами спірних трудових правовідносин. Таким чином, правові підстави для застосування положень ст.44 КЗпП України, і задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, відсутні.

Судами першої та апеляційної інстанцій, в межах заявлених позовних вимог, не встановлено допущених відповідачем порушень прав позивача, а тому вимоги про стягнення моральної шкоди є недоведеними і не підлягають до задоволення.

Апеляційний суд, враховуючи, що позивач не довів належним чином обставини, на які він посилався, дійшов висновку, що суд першої інстанції розглянув спір з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 05 липня 2022 року.