Справа № 369/7899/21
Провадження № 2/369/1458/22
РІШЕННЯ

Іменем України

24.05.2022 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді: Волчка А.Я.,

за участю секретаря: Миголь А.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження в приміщенні Києво- Святошинського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, штрафних санкцій та понесення збитків, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, штрафних санкцій та повернення збитків.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що 06 лютого 2019 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошей.

Відповідно до п.1.1. Позикодавець передає готівкою грошові кошти у борг як Позику в сумі 400 000 (чотириста тисяч) гривень, а Позичальник зобов`язався повернути борг Позикодавцю в обумовлений цим Договором строк протягом 24 (двадцяти чотирьох) місяців до 06 лютого 2021 року.

Позивач виконав власні зобов`язання за договором позики від 06 лютого 2019 року та передав ОСОБА_3 в борг грошові кошти у сумі 400 000 грн.

В силу п. 3.1. Договору у разі неповернення в строк позики (до 06 лютого 2021 року) Позичальник сплачує Позикодавцю пеню в розмірі 0,5% від суми боргу за кожен день прострочення до повного повернення суми позики.

У відповідності до п. 7.2. договору Позичальник повертає зазначену суму до кінця терміну дії договору рівними частками щомісячно до 07 числа наступного місяця у розмірі 16 670 грн. впродовж 24 місяців.

Повернення суми позики повинно здійснюватись шляхом переказу на картковий рахунок ОСОБА_1 .

Відповідач періодично здійснювала перерахування коштів в рахунок погашення заборгованості за договором позики, зокрема сплатила: 31.03.2019 7 000 грн., 29.05.2019 7 000 грн., 25.06.2019 5 000 грн., 30.07.2019 7 000 грн., 30.08.2019 7 000 грн., 30.09.2019 7 000 грн., 31.10.2019 7 000 грн., 30.11.2019 10 000 грн., 26.12.2019 5 000 грн., 31.12.2019 10 000 грн., 13.01.2020 5 000 грн., 03.02.2020 10 000 грн., 02.03.2020 13 000 грн., 05.04.2020 13 000 грн., 01.05.2020 13 000 грн., 01.06.2020 13 000 грн., 01.08.2020 5 000 грн., 04.08.2020 5 000 грн., 31.08.2020 10 000 грн., 30.09.2020 5 000 грн., 15.10.2020 5 000 грн., 27.10.2020 5 000 грн., 12.11.2020 6 000 грн., 28.11.2020 4 000 грн., 15.12.2020 5 000 грн., 01.01.2021 5 000 грн., 15.01.2021 5 000 грн., 29.01.2021 5 000 грн., 01.02.2021 2 820 грн., 15.02.2021 5 000 грн., 01.03.2021 7 802 грн., 15.03.2021 5 000 грн., 16.04.2021 5 000 грн.

Загалом за період з 31.03.2019 по 16.04.2021 відповідачем було сплачено 229 622 грн., що підтверджується довідкою від 22.05.2021, виданою АТ КБ «Приватбанк».

З квітня 2021 року відповідач перестала сплачувати будь-які грошові кошти в рахунок погашення заборгованості за договором позики.

На час звернення з позовом, сума непогашеної заборгованості за договором становила 170 378 грн.

Також, на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) позивачем було нараховано 5 854 грн. інфляційних втрат, які він просив стягнути з ОСОБА_3 .

Крім того, на підставі умов договору позики позивачем було нараховано 92 004,12 грн. пені, які необхідно стягнути з відповідача.

ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_3 борг за договором позики від 06.02.2019 у розмірі 170 378 грн., інфляційні втрати у розмірі 5 854 грн., пеню у розмірі 92 004,12 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн., сплачений судовий збір у розмірі 2 732,37 грн.

10.09.2021 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області було відкрито провадження у даній справі.

20.10.2021 представник відповідача подав до суду відзив на позов за вх. № 45913, зазначивши, що 06 лютого 2019 року між ОСОБА_3 та її батьком ОСОБА_1 було укладено договір позики грошей, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Бурмістровою Н.В. та зареєстровано в реєстрі № 68.

Проте, як зазначено у відзиві на позовну заяву кошти позикодавцем за вищезазначеним договором позичальнику не передавались.

Отримання коштів від її батька за даним договором відповідачем розглядалось як додаткове фінансове впливання у бізнес у разі виникнення такої необхідності, що повинно було бути оформлено додатково, а не з моменту підписання договору позики.

На підтвердження чого у п. 4.1. договору визначена умова, що договір набуває чинності з моменту передачі Позичальнику суми, зазначеної в п.1.1. цього Договору, і діє до моменту виконання сторонами всіх зобов`язань, передбачених цим Договором.

Як зазначено у відзиві, оскільки договір позики від 06.02.2019 є неукладеним, оскільки не відбулась передача грошових коштів. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передачі грошей не породжує у майбутньому позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей.

У договорі позики від 06.02.2019 відсутня заява позичальника (відповідача) про те, що гроші від позикодавця ОСОБА_1 за цим договором отримано до його підписання або під час підписання, відсутня також заява і про отримання грошових коштів після підписання договору позики.

Більш того, в час підписання договору позики у відповідача був високий дохід, що підтверджується довідками АТ КБ «Приватбанк» про обіг та сальдо по рахунку ОСОБА_3 , у зв`язку з чим були відсутні підстави для позики коштів.

Крім того, 21.02.2019 відповідачем було оформлено кредит за договором № SR6258093 на суму 74 400 грн. строком до 21 лютого 2024 року і цей кредит був достроково погашений (03.05.2019).

Відповідач здійснювала перекази позивачу її батьку-пенсіонеру лише для покращення його рівня проживання, а не для погашення позики.

Тим більше такі кошти не відповідають критеріям погашення позики за договором інший строк погашення та розмір суми.

Як вбачається із наданих позивачем роздруківок надходження коштів від відповідача у призначенні платежу не зазначено, що ці кошти перераховані за договором позики, а отже не можуть бути підставою для тверджень про отримання та повернення відповідачем позики за договором.

Просив відмовити у задоволенні позову.

22.11.2021 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, представник відповідача заперечував проти задоволення позову.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, пояснення свідка, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про часткове задоволення позову з огляду на наступне.

Як встановлено в судовому засіданні, 06 лютого 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики грошей, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Бурмістровою Н.В. та зареєстровано в реєстрі № 68.

Відповідно до п.1.1. Позикодавець передає готівкою грошові кошти у борг як Позику в сумі 400 000 (чотириста тисяч) гривень, а Позичальник зобов`язався повернути борг Позикодавцю в обумовлений цим Договором строк протягом 24 (двадцяти чотирьох) місяців до 06 лютого 2021 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України зазначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням боргу.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Суд критично відноситься до тверджень відповідача, що вищезазначений договір позики не був укладений у зв`язку із тим, що гроші не передавались, оскільки така дія, на думку відповідача, повинна була бути підтверджена додатково.

Так, текст договору позики не містить жодних вимог щодо додаткового підтвердження факту передачі коштів. Більш того, як вбачається із пояснень свідка приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бурмістрової Наталії Вікторівни, попередженої про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, при укладенні договору позики від 06 лютого 2019 сторони договору чітко розуміли його правову природу та зміст власних зобов`язань за ним, а гроші на виконання даного договору були передані перед підписанням договору позики в приміщенні нотаріальної контори.

Наявність доходу у ОСОБА_3 , що підтверджується копіями декларацій платника єдиного податку фізичної особи-підприємця не може бути доказом того, що у відповідача не було мотивів для отримання грошових коштів у позику. Більш того, 21.02.2019 відповідачем було оформлено кредит за договором № SR6258093 на суму 74 400 грн. строком до 21 лютого 2024 року, що підтверджує необхідність відповідача у коштах.

Твердження відповідача про те, що переказ коштів на карту ОСОБА_1 був лише допомогою батьку-пенсіонеру, а не частковим виконанням договору позики не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами по справі.

Під час розгляду справи ОСОБА_3 не спростувала у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), не виконала встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог.

Стаття 1049 ЦК України визначає що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається із копії виписки по надходженням по карті позивача за період з 01.02.2019 по 01.05.2021, відповідач періодично здійснювала перерахування коштів в рахунок погашення заборгованості за договором позики, зокрема сплатила: 31.03.2019 7 000 грн., 29.05.2019 7 000 грн., 25.06.2019 5 000 грн., 30.07.2019 7 000 грн., 30.08.2019 7 000 грн., 30.09.2019 7 000 грн., 31.10.2019 7 000 грн., 30.11.2019 10 000 грн., 26.12.2019 5 000 грн., 31.12.2019 10 000 грн., 13.01.2020 5 000 грн., 03.02.2020 10 000 грн., 02.03.2020 13 000 грн., 05.04.2020 13 000 грн., 01.05.2020 13 000 грн., 01.06.2020 13 000 грн., 01.08.2020 5 000 грн., 04.08.2020 5 000 грн., 31.08.2020 10 000 грн., 30.09.2020 5 000 грн., 15.10.2020 5 000 грн., 27.10.2020 5 000 грн., 12.11.2020 6 000 грн., 28.11.2020 4 000 грн., 15.12.2020 5 000 грн., 01.01.2021 5 000 грн., 15.01.2021 5 000 грн., 29.01.2021 5 000 грн., 01.02.2021 2 820 грн., 15.02.2021 5 000 грн., 01.03.2021 7 802 грн., 15.03.2021 5 000 грн., 16.04.2021 5 000 грн.

Загалом за період з 31.03.2019 по 16.04.2021 відповідачем було сплачено 229 622 грн., що підтверджується довідкою від 22.05.2021, виданою АТ КБ «Приватбанк».

На час ухвалення рішення сума непогашеної заборгованості за договором позики становить 170 378 грн., що необхідно стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України.

Позивач, здійснюючи розрахунок розміру пені та інфляційних втрат не правильно зазначив період за який провів нарахування, враховуючи, що ОСОБА_3 здійснювала повернення коштів і після 07 лютого 2021 року, і сума заборгованості без врахування цих повернутих коштів не становила 170 378,00 грн. В зв`язку з цим, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, суд не знаходить підстав для задоволення таких вимог позивача.

Згідно зі ст. ст. 133, 141 ЦПК України, суд вважає, що з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 732,37 грн., що підтверджуються квитанцією від 04.06.2021, а також витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн., що підтверджуються договором про надання правової допомоги № К-123 від 21 травня 2021 року, відповідною додатковою угодою до нього від 29 травня 2021 року, актом до цього договору та копією квитанції від 21 травня 2021 року.

На підставі вищевикладеного, ст. ст. 202, 215, 530, 625, 1046, 1047 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-82, 141, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, штрафних санкцій та понесення збитків задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики грошей від 06.02.2019 у розмірі 170 378 (сто сімдесят тисяч триста сімдесят вісім) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 2 732 (дві тисячі сімсот тридцять дві) грн. 37 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Інформація про сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: А.Я. Волчко