Справа № 474/119/22
Провадження № 2/474/69/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(Заочне)

30.05.22 року смт. Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді - Фасій В.В.

секретаря судового засідання Лисейко Т.А.

за участю:

позивача ОСОБА_1

без участі:

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Врадіївка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, розташованим по АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи вимоги тим, що він є власником вищевказаного житлового приміщення на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії НРС № 676663 від 28.01.2022 року. У період з 2002р. по 2011р. в даній квартирі він проживав разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 та сином ОСОБА_2 . Рішенням Врадіївського районного суду від 21.10.2011 року шлюб між ними було розірвано та досягнуто угоди про місце проживання дитини разом з матір`ю, які в подальшому виїхали на постійне місце проживання до іншої місцевості. З того часу він з відповідачем не спілкується, відповідач не проживає в зазначеній квартирі, ніякої участі в утриманні житла не приймає, не сплачує комунальні платежі, особистих речей та речей повсякденного використання, які б належали останньому немає, перешкод у проживанні в квартирі йому ніхто не чинив. На його неодноразові звернення через засоби зв`язку до відповідача з приводу зняття з реєстрації, він отримував від останнього лише відмову. Зазначив, що такі дії зі сторони відповідача позбавляють його можливості вільно розпоряджатись та користуватись належним нерухомим майном на власний розсуд. Враховуючи, що вказана особа понад одного року у зазначеному житлі не проживає та не користуються ним без поважної причини, позивач просив визнати останнього таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

У судовому засідання 30.05.2022 року, позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити, з вищевикладених підстав. Прописка відповідача у квартирі, яка є його приватною власністю, позбавляє можливості на безперешкодне користування, розпорядження своїм майном та на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди. Дав згоду на заочний розгляд справи. Крім цього, просив судові витрати зі сплати судового збору при пред`явлені позову залишити за ним.

Після оголошення перерви в судовому засіданні на 15 год. 00 хв. цього ж дня, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою (вх. № 972 від 30.05.2022 року) про закінчення розгляду справи по суті в й ого відсутність, позовні вимоги та дані ним показання в якості свідка підтримує повністю, наполягає на задоволенні позову, згоден на заочний розгляд справи.

Відповідач ОСОБА_2 , двічі будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в порядку передбаченому ч. 8 та ч. 11 ст. 128 ЦПК України (судові повістки про виклик направлені по зареєстрованому місцю проживання, рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень штрих-код № 294 на 05.05.2022р., № 670 на 30.05.2022р. (повернуті з відміткою поштового відділення «невручення через відсутність адресату), а також через опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України), на розгляд справи не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи в його відсутність чи відкладення та відзив на позовну заяву, не надав.

Згідно ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Так, як в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд за згодою позивача визнав можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, у відповідності до приписів ст.ст. 280-281 ЦПК України.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, з урахуванням неявки в судове засідання всіх учасників справи, суд прийняв рішення про розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами.

Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини:

- позивач ОСОБА_1 являється одноосібним власником квартири за АДРЕСА_2 , на підставі виданого свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за № 85 від 28.01.2022р., про що вчинено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Лавріненко М.І. за № 46406318 від 28.01.2022р. (свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 85 від 28.01.2022р., витяг з Державного реєстру правочинів № 3246950 від 01.12.2006 року, витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі № 68303576 від 28.01.2022р., витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 296876991 від 28.01.2022р., технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_2 , показання позивача ОСОБА_1 в якості свідка);

- 21.10.2011 року рішенням Врадіївського районного суду шлюб, зареєстрований 16 липня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , розірвано (свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 , видане 16.07.2002 року, рішення Врадіївського районного суду від 21.10.2011 року, показання позивача ОСОБА_1 в якості свідка);

- відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі за АДРЕСА_2 , як син позивача. В кінці 2011 року останній разом з матір`ю ОСОБА_3 виїхали на постійне місце проживання до іншої місцевості (будинкова книга, свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 , видане 26.07.2002р., рішення Врадіївського районного суду від 21.10.2011 року, довідки про склад сім`ї № 1848 від 27.04.2021р., № 414 від 31.01.2022р., видані Врадіївською селищною радою, Акт обстеження матеріально-побутових умов від 31.01.2022р., показання позивача ОСОБА_1 в якості свідка, показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 );

- відповідач участі в утриманні житла не приймає, особистих речей та речей повсякденного використання, які б належали останньому у вказаній квартирі немає, позивач перешкод у користуванні житловим приміщенням йому не чинив (Акт обстеження матеріально-побутових умов від 31.01.2022р., показання позивача ОСОБА_1 в якості свідка, показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 );

- реєстрація відповідача ОСОБА_2 у квартирі позивача ОСОБА_1 створює перешкоди йому, як одноосібному власнику, у користуванні житловим приміщенням, оскільки позбавляє реалізувати право на безперешкодне користування, розпорядження своїм майном та на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди (показання позивача ОСОБА_1 в якості свідка, показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ).

При прийнятті рішення, суд керується:

Вимогами статті 47 Конституції України, що держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 4 статті 9 ЖК УРСР також передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319,321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згыдно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Так, відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другійстатті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідач вселився у спірну квартиру, як член сім`ї власника квартири (син).

Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил щодо оцінки доказів.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

В сукупності вищевикладеного, суд вважає доведеним, що позивач ОСОБА_1 являється одноособовим власником квартири, відповідач ОСОБА_2 більше одного року, без поважних причин, не проживає по місцю реєстрації, що в свою чергу, свідчить про втрату ним інтересу щодо права на користування цим житлом, та що такі дії відповідача створюють власнику квартири перешкоди у користуванні своєю власністю.

За такого, суд вважає, що порушене право власника житла підлягає захисту шляхом визнання відповідача такою особою, що втратила право на користування цим житлом.

На підставі ст. 141 ЦПК України та враховуючи думку позивача, суд вважає необхідним судові витрати зі сплати судового збору в сумі 992 грн. 40 коп. покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-89, 141, 211, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, - будинком АДРЕСА_1 .

Судові витрати зі сплати судового збору при пред`явлені позову в сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп., залишити за позивачем ОСОБА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення (30 днів) починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Врадіївський районний суд Миколаївської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В. Фасій