ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/7563/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Баруліна Т.Ф.
Провадження № 22-ц/807/126/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Гончар М.С., Кримської О.М.

за участі секретаря: Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округа Буцикіна Лілія Олексіївна, про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округа Буцикіна Лілія Олексіївна, про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 ними було придбане спільне нерухоме майно, зокрема, і квартира АДРЕСА_1 , яку він вважає об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя. Попри це, відповідач ОСОБА_4 розпорядилася спільною власністю без його на те згоди та при наявності на момент вчинення правочину обтяжень у вигляді арешту на нерухоме майно, накладеного з метою забезпечення його позову у справі до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та стягнення коштів.

Посилаючись на порушення відповідачами положень статей 61-65, 68 Сімейного кодексу України та ст. 153 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), а також порушення приватним нотаріусом, як суб`єктом державної реєстрації прав, порядку проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно під час вчинення оспорюваного договору дарування, просив суд визнати недійсним договір дарування двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений 21.10.2016р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О., та повернути вказану квартиру попередньому власнику відповідачу ОСОБА_4 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 липня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є наступні: суд неправильно встановив дійсні обставини у справі стосовно того, що на момент укладення оспорюваного договору дарування від 21.10.2016р. було чинним рішення Апеляційного суду Запорізької області від 03.12.2015р., на підставі якого у ОСОБА_4 вникло право особистої власності на спірну квартиру, оскільки це рішення було скасовано постановою Верховного Суду України від 14.09.2016р. Вказував, що висновок суду, що вчинений договір дарування квартири не порушує його права і інтереси, не відповідає дійсності, оскільки на цей час відбувався судовий спір щодо майна подружжя, серед якого фігурувала й спірна квартира, на яку було накладено арешт в тій справі. Тобто на час укладення договору дарування спірна квартира перебувала під арештом, що виключає можливість розпоряджатись нею. Вважає, що суд безпідставно не прийняв до уваги його доводи про те, що відчуження відповідачем спірної квартири було вчинено з метою уникнути за її рахунок виконання відповідачем перед ним грошових зобов`язань.

Відзивів відповідачами на апеляційну скаргу надано не було, що не є перешкодою для апеляційного розгляду справи відповідно до приписів ч. 3 статті 360 ЦПК України.

Ухвалами Запорізького апеляційного суду від 07 жовтня 2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та справу призначено до апеляційного розгляду на 02.02.2022р.

Слухання справи 02.02.2022р. не відбулось у зв`язку із знаходження на лікарняному адвоката Святюк Г.О., яка є представником відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка просила у клопотанні відкласти розгляд справи на іншу дату. Оскільки відкриття лікарняного було підтверджено медичними документами, справу було відкладено на 30.03.2022р.

Апеляційний розгляд 30.03.2022р. не відбувся через введення в Україні воєнного стану задля забезпечення безпеки учасників справи та працівників суду.

Наступне судове засідання було призначено на 08.06.2022р. на 09.20 год., але розгляд справи не відбувся через неотримання судових повісток стороною позивача, які повернулись без вручення. Справу призначено до розгляду на 29.06.2022р. на 12.40 год.

В судовому засіданні приймала участь адвокат Святюк Г.О. як представник відповідачів в режимі відеоконференції.

Належним чином повідомлений позивач ОСОБА_1 , отримавши судову повістку 16.06.2022р., в судове засідання 29.06.2022р. не з`явився, клопотань про відкладення справи не надав, про причини неявки не сповістив. Тому апеляційний розгляд відбувся відповідно до приписів ч. 2 статті 372 ЦПК України за його відсутності.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення адвоката Святюк Г.О., яка заперечувала проти скарги позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з

наступного.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_4 з 26.08.1998 року перебували у шлюбі, який 14.07.2014р. було розірвано

рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя. (т.1 а.с. 25-27)

Від даного шлюбу сторони мають дітей: доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с. 28-29)

В період перебування у шлюбі ОСОБА_4 уклала договір купівлі-продажу від 11.10.2003р., який зареєстровано приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Ніколаєвською Л.Б. за р. № 2069, відповідно до якого ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_1 . (т.1 а.с. 18-24)

В липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна та стягнення частки сплачених коштів, у переліку якого предметом поділу, серед іншого, була й вказана квартира (справа № 334/5907/14-ц).

11.09.2014р. ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя забезпечено позов у вказаній цивільній справі про поділ майна шляхом накладення арешту, зокрема, й на квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 30).

У вказаній справі спір між сторонами тривав декілька років, оскільки рішення апеляційного та касаційного судів неодноразово скасовувались вищими судами та у справі продовжувався розгляд.

Хронологія вирішення спору виглядає наступним чином.

31.10.2014р. рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя у цивільній справі № 334/5907/14-ц ОСОБА_4 було виділено в порядку поділу майна подружжя, в тому числі і спірну квартиру АДРЕСА_1 . (т.1 а.с. 31-35)

18.02.2015р. рішенням Апеляційного суду Запорізької області апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення Ленінського районного суду від 31.10.2014 скасовано, спірна квартира АДРЕСА_1 виділена у власність позивача ОСОБА_1 , заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою від 11.09.2014р. скасовано (т.1 а.с. 36-43).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.05.2015р. за наслідками розгляду скарги ОСОБА_1 рішення Апеляційного суду Запорізької області від 18.02.2015р. скасовано, справу повернуто на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.1 а.с. 44-48).

03.12.2015р. за результатами перегляду справи рішенням Апеляційного суду Запорізької області рішення Ленінського районного суду від 31.10.2014р. скасовано, але спірна квартира виділена у власність в порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_4 . Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 в порядку поділу боргових зобов`язань подружжя 23 371,00 грн. В частині стягнення 317 053,45 грн. ОСОБА_1 відмовлено з підстав відсутності доказів укладання договорів позики, з яких виникли боргові зобов`язання подружжя в інтересах сім`ї.

Крім того, вказаним рішенням скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.09.2014р. у цивільній справі № 334/5907/2014 (пр. 2/334/2363/2014) у вигляді арешту рухомого та нерухомого майна, в тому числі, арешт квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с.83- 92).

Відповідно до положень ст. 319 ЦПК України в редакції, що діяла на момент поста-

новлення рішення апеляційним судом, рішення суду апеляційної інстанції набирає зако-

нної сили одразу після його проголошення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.12.2015р. за касаційною скаргою позивача ОСОБА_1 було відкрито провадження та зупинено виконання дії рішення Апеляційного суду Запорізької області від 03.12.2015р. (т.1 а.с. 48).

08.02.2016р. ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ (пр. 6-37744св15) касаційна скарга ОСОБА_1 відхилена, рішення Апеляційного суду Запорізької області від 03.12.2015р. у справі залишено без змін. Вказана ухвала відповідно до положень ст. 349 ЦПК України в редакції, що діяла на момент постановлення рішення, набула законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягала (т.1 а.с.93-97).

Маючи намір на розпорядження належним їй особистим майном на власний розсуд, 21.10.2016 року ОСОБА_4 , скасувавши попередньо обтяження, вжиті ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.09.2014р. у справі № 334/5907/2014 в порядку, передбаченому ст. 368 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент вчинення процесуальних дій) та вимог Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (із змінами та доповненнями), уклала з відповідачкою ОСОБА_5 договір дарування квартири АДРЕСА_1 , зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О. за р. № 1260 (т.1 а.с. 120-174).

Отже, 21.10.2016р. ОСОБА_4 подарувала спірну квартиру АДРЕСА_1 спільній донці сторін ОСОБА_5 .

Вказаний договір оспорює ОСОБА_1 у цій справі з тих підстав, що з ним як співвласником не було погоджено питання розпорядження квартирою, що свідчить про недійсність такого договору.

Проте, суд першої інстанції вказував з цього приводу, що з 09.02.2016 року ( з дня, наступного за днем ухвалення рішення Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних і кримінальних справ (пр. 6-37744св15)) у ОСОБА_4 виникли правові підстави для набуття права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 та розпорядження нею, оскільки спірне майно з цього часу вибуло із володіння подружжя як об`єкт права спільної сумісної власності подружжя.

Суд вказував, що у зв`язку із зазначеним для розпорядження спірною квартирою вже не требувалось згоди іншого з подружжя, а тому визнав необгрунтованими посилання позивача ОСОБА_1 на порушення відповідачкою положень ст.ст. 63, 65, 68 Сімейного кодексу України під час вчинення оспорюваного правочину як на підставу його недійсності.

Вирішуючи позов ОСОБА_1 суд також посилався на те, що 11.04.2016р. рішенням Ленінського районного суду, яке залишено без змін апеляційним судом, позов ОСОБА_4 було задоволено: виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 та вселено ОСОБА_4 у спірну квартиру (т.1 а.с. 98- 100).

Зважаючи на вказане, суд зробив висновок, що у ОСОБА_4 не було перешкод у вчиненні правочину з дарування спірної квартири донці. Та таких перешкод і обмежень не було встановлено й нотаріусом під час посвідчення договору дарування.

Отже, проаналізувавши у сукупності надані сторонами докази, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірний договір дарування вчинений відповідачами з порушенням норм чинного законодавства, а також, що укладеним договором порушено його особисті майнові права та інтереси та що при його укладенні сторонами не дотримано вимог, встановлених статтями 203, 215 ЦК України, тому відмовив в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 наголошує на помилковості висновків суду про те, що у ОСОБА_4 з 09.02.2016р., тобто з дня постановлення ухвали ВССУ про залишення без змін рішення Апеляційного суду Запорізької області від 03.12.2015р., яким спірну квартиру виділено у власність ОСОБА_4 та знято з неї арешт, виникло право особистої власності на виділене їй цим рішенням майно. Вказане підтверджується постановою ВСУ від 14.09.2016р., якою це рішення було скасовано до укладення договору дарування.

Перевіривши ці доводи, колегія визнає їх обґрунтованими.

Так, у матеріалах справи міститься постанова Верховного Суду України від 14.09.2016р., якою за наслідками перегляду справи за скаргою ОСОБА_1 скасовані рішення Апеляційного суду Запорізької області від 03.12.2015р. та ухвала ВССУ від 09.02.2016р. Тобто станом на день укладення договору дарування 21.10.2016р. спірна квартира продовжувала перебувати у спорі у цивільній справі № 334/5907/2014.

В подальшому, ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 09.03.2017р. рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31.10.2014р. залишено без змін, яким спірна квартира виділена у власність ОСОБА_4 ( т. 1 а.с. 180).

Цим рішенням Ленінського районного суду, крім поділу майно, стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 340 424,45 грн.

Ухвалою ВССУ від 08.11.2017р. скасовано ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 09.03.2017р. та справу передано на новий апеляційний розгляд.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 12 червня 2018р. рішення Ленінського районного суду від 31.10.2014р. залишено без змін (Т. 2 а.с. 11-14).

Постановою Верховного Суду від 30.01.2019р. вказані рішення судів першої та апеляційної інстанцій змінені частково в частині поділу будинку та іншої трикімнатної квартири, а також в частині боргових зобов`язань, які касаційний суд вважав відсутніми у ОСОБА_4 перед ОСОБА_1 в розмірі 340 424,25 грн. Але в частині виділення спірної квартири ОСОБА_4 рішення залишені без змін ( т. 2 а.с. 76-101).

Ухвалою Верховного Суду від 12.06.2019р. ОСОБА_1 відмовлено у перегляді за нововиявленими обставинами постанови ВС від 30.01.2019р. ( т. 2 а.с. 187-189).

Отже, з аналізу всіх судових рішень встановлено, що за результатами розгляду справи № 334/5907/2014 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, спірна квартира АДРЕСА_1 виділялась ними у власність саме ОСОБА_8 ..

У позові ОСОБА_1 в цій справі підставами недійсності договору дарування вказувалось: укладення договору дарування без його згоди згідно зі ст.. 65 СК України та під час дії судового арешту і спору щодо майна, але в прохальній частині позивач ОСОБА_1 нічого не просив на свою користь, а лише як наслідок недійсності правочину просив повернути квартиру попередньому власнику ОСОБА_4 . Тобто не наголошував на своїх правах на цю квартиру.

В скарзі позивач вказував, що повернення квартири колишній дружині має забезпечити виконання її боргових зобов`язань перед ним, посилаючись на судові спори у інших справах.

Так, доводи скарги зводяться до того, що порушення його прав договором дарування полягають у тому, що маються судові справи про стягнення грошових коштів з ОСОБА_4 на його користь, а тому забезпеченням цих її зобов`язань може бути спірна квартира.

На доведення зазначених обставин позивач долучив до апеляційної скарги ухвали:

- Ленінського районного суду від 15 листопада 2017р. про відкриття провадження у справі за його позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів в порядку регресу ( справа № 334/6438/17);

- Ленінського районного суду від 16 квітня 2019р. про відкриття провадження у справі за його позовом до ОСОБА_4 про стягнення солідарних боргових зобов`язань в порядку регресу ( справа № 334/2553/19).

Між тим, жодного судового рішення у цих або будь-яких інших судових справах про стягнення будь-яких коштів з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 станом на день подання апеляційної скарги 19.08.2021р. не мається. Не додано таких рішень і станом на день розгляду справи апеляційним судом в судовому засіданні 29.06.2022р.

Більш того, в ході апеляційного розгляду встановлено, що у справі № 334/6438/17 рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2022р. відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_4 солідарних боргових зобов`язань в порядку регресу в сумі 25 000 доларів США.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 19 травня 2022р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 на вказане рішення визнано неподаною та повернуто апелянту.

Отже, права ОСОБА_1 у той спосіб, який він зазначає, тобто що спірна квартира має виступати в якості забезпечення виконання боргових зобов`язань ОСОБА_4 перед ним, не порушені, оскільки існування таких зобов`зань позивачем у цій справі не доведено. Зокрема, боргу у розмірі 25 000 дол. США наразі у ОСОБА_4 перед ОСОБА_1 не існує, що встановлено набравшим законної сили рішення суду.

Таким чином, встановлено, що ОСОБА_1 ніколи не просив виділити спірну квартиру собі у спорах щодо майна, завжди прохаючи виділити цю квартиру саме ОСОБА_4 , а рішення судів оскаржував переважно щодо іншого майна та грошових сум, які бажав виділити на свою користь. Та майже усіма судовими рішеннями ця квартира виділялась ОСОБА_4 , зокрема, й остаточним судовим рішення, яке на теперішній час набрало законної сили спірна квартира виділена на праві власності саме ОСОБА_4 .

В цій справі про визнання недійсним договору дарування ОСОБА_1 не просить визнати право власності на спірну квартиру за ним, а лише бажає, щоб квартира повернулась у власність ОСОБА_4 від дочки сторін ОСОБА_5 як засіб забезпечення боргових зобов`язань колишньої дружини перед ним, наявність яких наразі не встановлена жодним борговим документом чи судовим рішенням.

Тобто, колегія вважає, що доводи як скарги, так і позовної заяви носять лише формальний характер, а фактично права ОСОБА_1 ніяким чином не порушені, а отже не підлягають захисту, зокрема, в обраний позивачем спосіб.

Між тим, суд першої інстанції безпідставно виходив із того, що Верховним Судом визнано оспорюваний договір даруванням від 21.10.2016р. таким, що укладений з дотриманням норм матеріального права, оскільки такої оцінки касаційний суд договору не надавав. Також суд визнав, що на час договору дарування будь-яких встановлених обмежень щодо спірної квартири не було, внаслідок чого нотаріус зміг посвідчити цей договір.

Але ці висновки не відповідають обставинам справи, оскільки фактично на час дарування спірної квартири було поновлено дію її арешту, накладеного ухвалою суду від 11.09.2014р., у зв`язку із скасуванням касаційним судом судового рішення апеляційного суду від 03.12.2015р., яким цей арешт було знято.

З огляду на вище встановлені обставини, колегія визнає, що єдиною підставою для відмови у позові ОСОБА_1 є відсутність його порушеного права, тому змінює відповідно до приписів п. 3 ч. 1 статті 376 ЦПК України мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, виклавши її у редакції цієї постанови.

Оскільки за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 змінено лише мотивувальну частину рішення, але позов не задоволено, то підстав для компенсації йому понесених судових витрату у справі відповідно до приписів статті 141 ЦПК України не мається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 липня 2021 року у цій справі змінити, виклавши мотивувальну частину останнього в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 05 липня 2022 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Кримська О.М.

Дата документу 29.06.2022 Справа № 334/7563/16-ц