КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3913/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2022року місто Київ

справа № 760/19494/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Козленко Г.О., у справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виселення,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року позивач, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просила виселити ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 .

В мотивування вимог посилалася на те, що ОСОБА_2 згідно договору дарування від 15 вересня 2017 року є власником 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказувала, що малолітній ОСОБА_3 згідно договору дарування частини квартири від 05 липня 2016 року прийняв в дар 2/3 частини вищезазначеної квартири.

Зазначала, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 05 вересня 2017 шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_1 було розірвано.

Посилалася на те, що після розірвання шлюбу відповідач залишається бути зареєстрованим в зазначеній квартирі та фактично проживає в ній, що унеможливлює реалізацію позивачами права власності на квартиру в повній мірі.

Вказувала, що вона та дитина не мають доступу до квартири та ключів від неї, відтак вважає, що такими діями відповідача їм чиняться перешкоди у користуванні квартирою.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 01 листопада 2021 року позов ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 задоволено.

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що він зареєстрований та проживає у спірній квартирі з 2006 року, весь цей час він несе витрати по її утриманню у повному обсязі.

Вказував, що спірна квартира є його єдиним місцем проживання та іншого житла в нього немає.

Зазначав, що він та ОСОБА_2 є членами однієї сім`ї - колишні чоловік та дружина, а неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є їх сином.

Посилався на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні статті 8 Конвенції.

Відзиву на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшло.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач та його представник апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач користується спірним житловим приміщенням без законнимх на це підстав, а відтак останній підлягає виселенню.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 12 липня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 05 вересня 2017 року.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

05 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , від імені якого діє мати ОСОБА_2 було укладено договір дарування частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каліушко І.А. за №367, відповідно до якого дарувальник безоплатно передав у власність обдаровуваному, а обдаровуваний прийняв в дар 2/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

У п.2 вказаного договору зазначено, що квартира належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25 січня 2006 року.

Відповідно до договору дарування частини квартири від 15 вересня 2017 року ОСОБА_1 (дарувальник) подарував (передав безоплатно у власність) належну йому 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , а ОСОБА_2 (обдаровувана) прийняла в дарі відповідно 1/3 частину квартири.

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 за період з 01 січня 2020 року по 29 липня 2020 року вбачається, що у квартирі зареєстровано три особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 12 грудня 2006 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з 16 вересня 2008 року та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 19 січня 2010 року.

Як вбачається з довідки Солом`янського УП ГУНП у місті Києві, 06 липня 2020 року до відділу надійшла заява ОСОБА_2 щодо вчинення неправомірних дій з боку сина ОСОБА_3 , який перешкоджає користуватися квартирою за адресою: АДРЕСА_2 . Під час розгляду вищевказаного матеріалу працівниками Солом`янського УП ГУНП у місті Києві здійснювався неодноразовий вихід за адресою: АДРЕСА_2 з метою проведення профілактично роз`яснювальної бесіди з мешканцями даної квартири, однак при відвідуванні даної адреси двері квартири ніхто не відчинив, тому провести повний та всебічний розгляд по матеріалу невияви лось можливими.

28 липня 2020 року ОСОБА_2 подала до Солом`янського УП ГУНП у місті Києві заяву про злочин, в якій вказувала на те, що вона та її син є власниками квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишається бути зареєстрованим в зазначеній квартирі та фактично проживає в ній, що унеможливлює реалізацію їх сина права власності на квартиру в повній мірі. Вказувала, що вона не має доступу до квартири та ключів, таким чином ОСОБА_1 чиняться перешкоди, їй та сину, як власникам квартири у користуванні нею.

Позивач, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 , звертаючись до суду з даним позовом вказувала, що відповідач після розірвання шлюбу залишається бути зареєстрованим в спірній квартирі та фактично проживає в ній, що унеможливлює реалізацію нею та сином права власності на квартиру в повній мірі, а відтак вважає, що останній підлягають виселенню з квартири.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Статтею 47 Конституції України та статтею 109 ЖК України передбачено неможливість виселення особи із займаного жилого приміщення або будь-яке інше примусове позбавлення житла, крім випадків, встановлених законом, на підставі рішення суду.

Згідно з ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Положеннями статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI).

У пункті 36 вказаного рішення Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява №19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 березня 2011 року, заява №30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява №17365/14.

Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.

Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 44 та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, пункту 148 та пункт 155).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У судовому засіданні апеляційного суду на питання суду відповідач ОСОБА_1 пояснив, що він у спірній квартирі проживає постійно з 2006 року, іншого житла не має.

Таким чином, з матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що відповідач ОСОБА_1 як власник в 2006 році вселився до спірної квартири та зареєструвався в ній. Після відчуження квартири дружині ОСОБА_2 та сину ОСОБА_3 позивач продовжив проживати у спірному житлі, іншого житла відповідач не має, проживає в квартирі безперервно.

А відтак, колегія суддів вважає, що відповідач ОСОБА_1 користується спірним житлом на законних підставах, а позивач не довела факт створення відповідачем перешкод їй та сину у користуванні квартирою, оскільки достеменних та переконливих доказів в створення таких перешкод.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначене не врахував, не встановив чи дотриманий принцип пропорційності при позбавленні відповідача житла та виселенні останнього із займаної квартири, чи дотриманий розумний баланс між інтересами позивачів, дійшов помилкового висновку про виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_3 .

Посилання сторони позивача на те, що відповідач після розірвання шлюбу залишається бути зареєстрованим в спірній квартирі та фактично проживає в ній, що унеможливлює реалізацію нею та сином права власності на квартиру в повній мірі, а відтак вважає, що останній підлягають виселенню з квартири, колегія суддів відхиляє, оскільки розірвання шлюбу та сам по собі факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для позбавлення права на житло колишнього власника цього нерухомого майна, а фактичні обставини справи свідчать і позивачем не доведено добросовісність дій по відношенню до відповідача в розрізі позбавлення його права користування єдиним житлом.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 .

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги відповідача.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 листопада 2021 року - скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виселення - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 07 липня 2022 року.

Головуючий:

Судді: