КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2022 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 755/17225/20

номер провадження №22-ц/824/718/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасники справи: представник позивача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2021 року /суддя Виниченко Л.М./

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. /т. 2 а.с. 64-68/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, позовні вимоги задовольнити.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що в матеріалах справи достатньо доказів про те, що відповідачка як мати самоусунулась від виховання дитини, не піклується про його фізичних та духовний розвиток, не забезпечує матеріально, у неї наявна заборгованість по сплаті аліментів. Наявні також і докази того, що відповідачка зловживає спиртними напоями, веде себе неадекватно, вчиняє бійки, за що вона неодноразово притягалась до адміністративної відповідальності. Крім того, відповідачка є психічно хворою людиною, агресивна та емоційно не стабільна, застосовує жорсткі методи виховання щодо своєї доньки ОСОБА_6 та вчиняє насилля над дитиною, за фактом чого відкрито кримінальне провадження. Вказував і на те, що відповідачка відбувала покарання за вбивство - 8 років, судимість погашена. Водночас, факт її психічного захворювання неможливо підтвердити, оскільки вона не перебуває на обліку, добровільної згоди на допомогу не надає. Наголошував, що умови проживання ОСОБА_3 не є задовільними, квартира потребує генерального прибирання, у квартирі відсутні меблі, холодильник та плита, у зв`язку з чим умов для проживання сина, який потребує постійного догляду не створено. Вказував і на те, що дитині необхідно забезпечити проведення огляду у лікаря-психіатра, водночас, відповідачка ухиляється та відмовляється від надання такої згоди, а отже, здійснює свої батьківські обов`язки всупереч інтересів дитини. Вказував, що після звернення до суду не вчиняла дій щодо побачення з дитиною, що свідчить про втрату інтересу до дитини.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та дату судового розгляду повідомлена належним чином, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за її відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, яка з`явилась у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що сторони по справі є батьками малолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвами про народження та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 03.05.2019 року (а.с. 16, 17, 20-21).

З пояснень учасників справи, позивач та відповідач у зареєстрованому шлюбі не перебували.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04.12.2019 року по справі № 755/2544/19 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей було задоволено; визначено місце проживання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_2 .

З медичного висновку № 48/1 про дитину-інваліда віком до 18 років від 30.11.2018 р. та індивідуальної програми реабілітації дитини-інваліда № 103/1 від 30.11.2018 р. убачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має захворювання ВПР головного мозку - дизгенезія мозолистого тіла - нижній парапарез, затримка передмовного розвитку, хронічний запор; дитині рекомендовано медична реабілітація: відновна терапія, медичне спостереження та психо-педагогічна реабілітація (т. 1 а.с. 22-24); відповідно до медичного висновку дитина ОСОБА_4 з 25.11.2019 по 20.12.2019 пройшла курс реабілітаційного лікування в Державному закладі «Український медичний центр реабілітації дітей з органічним ураженням нервової системи Міністерства охорони здоров`я України (т. 1 а.с. 25); згідно виписки № 603 із медичної карти стаціонарного (амбулаторного) хворого, ОСОБА_4 з 10.11.2020 по 17.11.2020 перебував на стаціонарному лікуванні в Національній дитячій спеціалізованій лікарні «Охматдит» (т. 1 а.с. 120-122); 07.12.2020 складено індивідуальну програму реабілітації дитини-інваліда № 100/ІІ щодо ОСОБА_4 терміном проведення до 07.12.2022 року (т. 1 а.с. 123-125).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно керувався вимогами ст. 150 Сімейного кодексу України, про те, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, зокрема пунктом 2 визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно положень частини 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України та вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано: постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 15.03.2017 р. у справі № 755/995/17 про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого за ст. 185 КУпАП у зв`язку з тим, що 25.12.2016 р. о 21-30 год., знаходячись у під`їзді будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 розпивала спиртні напої, образливо чіплялась до громадян (т. 1 а.с. 112); постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 06.02.2018 р. у справі № 755/881/18 про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП, зокрема за ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання, виховання неповнолітньої дитини, а саме: 22.12.2017 року близько о 15 год. 40 хв. не забезпечила належні умови життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей (т. 1 а.с. 113); постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 26.02.2019 р. у справі № 755/2386/19 про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП, у зв`язку з тим, що починаючи з 05.12.2018 р. відповідач неналежним чином виконувала свої батьківські обов`язки по відношенню до малолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: дитина неохайно виглядає, відсутність гігієни, одяг не відповідає віку та погодним умовам (т. 1 а.с. 114); Акт обстеження житлово-побутових умов сім`ї № 149 від 04.06.2019 р. малолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем їх проживанням за адресою: АДРЕСА_2 за яким встановлено, що квартира є трикімнатна, стан житлового приміщення задовільний (т. 1 а.с. 46, 47); Акт обстеження умов проживання № 22 від 08.02.2019 р., відповідно якого квартира АДРЕСА_3 де проживає відповідач однокімнатна, умови проживання задовільні, квартира потребує генерального прибирання, наявні всі необхідні меблі, холодильник, плита, але брудні (т. 1 а.с. 48).

Судом першої інстанції вірно зауважено, що вищевказані докази стосуються подій 2016-2019 років, що передували спору між сторонами про визначення місця проживання дітей, та як убачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, оцінка зазначеним доказам надавалась рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04.12.2019 року по справі № 755/2544/19, відповідно якого місце проживання дітей було визначено з позивачем.

Апеляційний суд погоджується з вказаним, що також підтверджується і поясненнями представника позивача при розгляді апеляційної скарги про те, що всі зібрані у справі докази були використані при розгляді справи про визначення місця проживання дітей.

Також суд першої інстанції обґрунтовано не погодився із висновком органу опіки та піклування, оскільки він приймався без участі відповідача та без врахування вищевказаних заяв ОСОБА_3 до Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації і правоохоронних органів, висновок не містить переконливих доводів стосовно доцільності позбавлення відповідача батьківських прав та щодо того, що така міра буде відповідати інтересам дитини, матиме позитивний вплив на її виховання та подальшу долю.

Доводи позову про те, що спілкування з матір`ю завдає психологічної шкоди дитині суд першої інстанції також обґрунтовано не прийняв до уваги, оскільки матеріали справи свідчать, що наявний емоційний стан дитини обумовлений не присутністю матері у її житті, а напруженими конфліктними стосунками між батьками та між бабусею дитини і відповідачем, які використовують дитину для конфліктів і образ один одного, зневажать право дитини на спокійне щасливе дитинство та гармонійний розвиток особистості.

Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради УРСР № 798 від 27.02.1991 року визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дітей та несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Крім того, апеляційний суд наголошує на тому, що у зв`язку з війною в Україні, обставини сторін сильно змінились. За поясненнями представника позивача, на час розгляду справи в апеляційному суді, позивач знаходиться разом з сином в Мюнхені, Німеччина, відповідач разом з донькою перебувають в Республіці Австрія і на проханні позивача він зустрічався з донькою, тобто сторони самі змінили порядок проживання дітей.

Отже, враховуючи викладене суд першої інстанції дійшов вірних висновків, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки під час розгляду справи не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач ОСОБА_3 не бажає спілкуватися з сином ОСОБА_4 , брати участь у його лікуванні, вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка проживає з батьком, що також підтвердилось в апеляційній інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: